En les propostes de polítiques socials més trencadores
continuen ressonant els anhels i les pors
dels diferents horitzons d'emancipació.
Un bon exemple són les controvèrsies sobre la renda bàsica universal
que, recordem-ho, és una proposta que pretén garantir
uns ingressos bàsics a tota la ciutadania d'un país,
independentment del seu nivell de renda.
La proposta és vista amb bons ulls
per una minoria del pensament liberal més antiintervencionista,
que la percep com una bona alternativa
de redistribució de mínims
que permeti desmantellar els serveis públics
i reforçar la provisió mercantil.
Els serveis públics funcionarien així sota demanda consumista.
Lògicament, aquells que defensen la renda bàsica
des de l'igualitarisme
la veuen com una mesura complementària
dels serveis de provisió pública, com ara l'educació o la sanitat,
i no com una mesura substitutiva.
Permetria, això sí,
reconceptualitzar profundament els serveis socials,
ara per ara massa burocràtics i fiscalitzadors.
Deixar de problematitzar i fiscalitzar
aquells que són etiquetats com a “socialment exclosos”
i començar a pensar la redistribució econòmica
desvinculant-la del rol que cal ocupar
en l'estructura productiva capitalista,
són precisament els elements que més afinitat electiva generen
entre la renda bàsica i els plantejaments llibertaris.
Alhora, hi ha reticències a la proposta de la renda bàsica
que provenen de totes tres sensibilitats ideològiques.
Comparteixen certa desconfiança
sobre les conseqüències de desvincular
la redistribució econòmica de la producció i de l'esforç.
Ras i curt: genera malestar la idea de fer del treball
quelcom prescindible per sobreviure.
Es temen les conseqüències morals que això podria tenir,
en el sentit d'erosionar un compromís bàsic,
potser el principal de tots, per al funcionament social:
vincular-se personalment
a la producció i reproducció econòmica de la societat.
Des de la posició liberal majoritària,
la proposta de la renda bàsica esdevé el paradigma
dels mals de l'estat del benestar.
Malmet el motor competitiu que fa funcionar el món
i, a banda d'això, suposaria una pressió fiscal insostenible.
Des de les sensibilitats socialistes hi ha qui sospita
que la proposta pot ser un cavall de Troia
de la dreta liberal per desmantellar l'estat del benestar.
Finalment, una part dels llibertaris
temen que la renda bàsica redueixi els ciutadans
a la figura de consumidors,
reforçant el paper del diner com a mesura de totes les coses.
Partint de la controvèrsia de la renda bàsica
i també de les reflexions que he proposat
en els cinc capítols anteriors,
es podria concloure que els estats del benestar,
i especialment els estats del benestar més igualitaristes
computats dins del règim de benestar socialdemòcrata,
esdevenen el just punt mig
entre diferents propostes ideològiques d'emancipació.
Frustra els horitzons socials idealitzats de totes elles,
però hi ressonen els principals advertiments crítics
respecte dels excessos que cometen les altres ideologies
Es tracta d'una conclusió que convé matisar.
No tots els corpus ideològics
estan igual de lluny dels estats del benestar.
En la mesura que es tracta d'un model econòmic
que combina espais substantius de mercantilització i d'estatització,
la ideologia llibertària, fonamentada en l'oposició
tant a la mercantilització com a l'estatització,
n'és especialment distant.
De fet, els estats del benestar, malgrat poder tenir
importants components d'estatització de l'economia,
es conformen dins d'economies capitalistes de mercat.
Malgrat la crítica que reben des del liberalisme econòmic,
especialment del més ortodox,
és aquest, dels tres corpus ideològics tradicionals,
el que li és més proper.
En aquest sentit, el cert és que en els darrers 40 anys,
el conflicte polític i ideològic hegemònic
s'ha ressituat d'una forma que ha deixat
les aspiracions socialistes i llibertàries fora de joc.
Els seus postulats continuen influint
en la concepció de la política social,
però els models socials i econòmics globals
que es discuteixen assumeixen la centralitat del mercat.
A la pràctica,
els règims del benestar més garantistes i igualitaristes,
els règims del benestar socialdemòcrates
dels països nòrdics,
han esdevingut la frontera de redistribució igualitària màxima,
i gairebé quimèrica, a que és possible aspirar.
Els escenaris de futur de la política social
sorgeixen en el marc d'aquesta situació ideològica,
on la tensió s'estableix entre les propostes que s'emmirallen
en els règims socialdemòcrates
i les propostes properes a uns règims de benestar liberals
molt de mínims,
tan poc intervencionistes com sigui possible.
Enmig d'aquesta tensió, els estats del benestar
tendeixen a canviar la seva concepció,
objectius i prioritats.
Les polítiques actives desplacen les polítiques passives;
es prioritza la inversió destinada a millorar l'ocupabilitat
i el capital humà del país;
o es prefereixen, cada vegada més, les formes d'intervenció pública
que estimulen les iniciatives privades
en la provisió de serveis.
Així, l'estat del benestar tendeix a concebre's menys
com una xarxa de redistribució bàsica,
de protecció bàsica,
que ha d'assegurar uns estàndards bàsics de benestar
per al màxim de ciutadans possible,
i passa a fer-ho més com un actor imprescindible,
un complement necessari
per a un funcionament eficient de les economies nacionals,
emmarcades en un context competitiu global.
Aquest canvi en els imaginaris ideològics
ha vingut acompanyat de canvis profunds
en l'estructura econòmica global.
En termes generals, podríem dir
que els processos de globalització i digitalització econòmica
han significat que l'economia productiva i financera
funcioni cada vegada més a escala mundial
mentre que els processos de regulació i redistribució econòmica
continuen tenint com a principal marc de referència
els estats nació.
Per a molts economistes,
adscrits a una perspectiva analítica liberal,
les transformacions econòmiques de les darreres dècades
han revolucionat l'economia d'una forma
que fa trontollar tant la posició econòmica hegemònica
dels països occidentals de referència
com bona part de les posicions laborals d'Occident.
En aquest marc,
el paper regulador i redistribuïdor dels estats del benestar
fa les economies més rígides i poc competitives
perquè no les deixa adaptar-se a les condicions canviants del món
i les condemna a empobrir-se.
La conclusió d'això
és que el debilitament dels estats del benestar
no fa el món, en el seu conjunt, més desigual,
i es correlaciona amb un enriquiment global.
En primer lloc, permet reactivar l'esperit emprenedor i dinàmic
dels països occidentals.
En segon lloc, la desigualtat creixent
dins de molts països occidentals ve acompanyada
de la millora econòmica d'altres països,
amb la Xina i l'Índia al capdavant.
Això apunta a una desconcentració de la classe mitjana
amb capacitat de consum,
i això pot ser interpretat
com un indicador de més justícia social
a escala internacional.
Des d'una interpretació econòmica crítica,
la diagnosi és ben diferent.
En el marc econòmic capitalista global han prevalgut,
des de la colonització, dues dinàmiques d'explotació:
la primera, d'escala internacional, es funda en la colonització
i es basa en l'explotació dels recursos humans i materials
dels països pobres;
la segona, d'escala nacional,
explica l'explotació laboral dels treballadors.
Vist així, l'explicació funcional de l'estat del benestar
incorporaria una nova accepció.
Seria, efectivament,el resultat d'una conquesta política igualitària
suportada en l'espectre amenaçador dels països socialistes.
També seria una concessió als treballadors
sustentada en la necessitat de generalitzar el consum
i d'equilibrar la dimensió productiva i reproductiva de l'economia.
Però a això cal afegir-li
el paper legitimador de l'ordre mundial.
En fer menys intensa la desigualtat dins dels països occidentals,
hi genera suficients complicitats
com per desproblematitzar l'explotació del nord envers el sud.
Des d'aquesta perspectiva crítica,
en els darrers 40 anys aquest esquema ha començat a desdibuixar-se
i les dues dinàmiques d'explotació han començat a convergir novament
en un sol eix d'explotació global
que l'estat del benestar havia contribuït a desdibuixar.
La globalització i digitalització econòmica,
tant productiva com financera,
permet que el capital sigui cada vegada menys captiu
dels marcs de regulació estatal
i, per tant, es pot desentendre de participar-hi fiscalment.
Alhora, els estats, més que reguladors sobirans,
esdevenen actors que competeixen per ser atractius
per al capital desnacionalitzat,
i això desincentiva la pressió fiscal i la regulació econòmica i laboral.
La conseqüència d'això és, d'una banda, el creixement constant
de la concentració de la riquesa a escala global,
i, de l'altra, la desarticulació dels estats del benestar.
A tot això cal sumar-li
que el creixement econòmic s'evidencia
com a deutor d'una mercantilització progressiva de l'economia
que no té per què significar més benestar,
i deutor també d'una tercera explotació,
cada vegada més evident i irreversible:
la dels recursos naturals del planeta.
Sigui quina sigui la diagnosi correcta,
la qüestió és que el marc econòmic global,
reforçat per la transformació
dels imaginaris ideològics compartits,
impulsa i naturalitza una vulnerabilitat creixent
dels estats del benestar.
I és en aquest marc global, ideològic i econòmic,
en el qual hem de situar les controvèrsies
sobre la seva crisi.
A nivell econòmic, s'expressa en la dificultat creixent
de finançament dels estats del benestar:
la menor capacitat, i sovint també la menor voluntat,
d'exigir solidaritat fiscal al capital;
la davallada recaptatòria vinculada a la major precarietat
i dualització del mercat laboral;
el qüestionament de l'endeutament públic
com a mecanisme anticíclic
per fer front a les crisis econòmiques;
o els canvis demogràfics
que fan davallar la proporció de població activa.
A nivell ideològic, en canvi,
s'expressa en la paradoxa
que les demandes a l'estat del benestar
no deixin de créixer en fronts cada vegada més diversos,
alhora que ho fa la desconfiança
respecte a la mida dels estats del benestar
i la seva eficàcia com a mecanisme redistribuïdor.
Davant d'això, com fem front al creixement del volum
i la proporció de persones grans?
I a les transformacions dels models familiars
que fan que la societat sigui més plural
i tingui necessitats de suport més heterogènies?
Com fer front als nous reptes educatius
que un món tan accelerat posa sobre la taula?
Podem plantejar-nos dignificar i universalitzar
l'atenció a les persones dependents?
Podem plantejar-nos noves fronteres d'emancipació
tan agosarades com la que es proposa amb la renda bàsica universal?
Aquestes són les preguntes i reptes
que com a ciutadans i com a professionals
ens interpel·len,
en un marc que no fa fàcil trobar-ne sortides
ni compartides ni satisfactòries.
Això, però, no les fa menys peremptòries.