A mig camí de les controvèrsies ideològiques
sobre la igualtat i la llibertat
hi ha la qüestió de la igualtat d'oportunitats.
-La igualtat d'oportunitats
no remet a la igualtat en ella mateixa,
sinó als mecanismes d'accés a les posicions desiguals.
El problema de la igualtat d'oportunitats
té a veure amb si en una societat
es reprodueixen generació rere generació
les posicions socialment desiguals.
Per al socialisme, els mecanismes d'estandardització
i de burocratització dels estats moderns,
si deixessin d'estar controlats per la burgesia,
podrien ser els garants més efectius de la igualtat d'oportunitats.
Permetrien que tothom pogués arribar a ser allò que volgués
dins d'una societat especialitzada i complexa,
perquè totes les opcions serien conegudes
i potencialment a l'abast de tots els ciutadans.
Com es garanteix això sense estat?
-Davant d'això, ja hem vist com
des de les sensibilitats llibertàries,
la principal crítica que reben els països
on s'ha desplegat el socialisme real
és que s'hi consoliden unes elits vinculades al partit únic comunista
que exerceixen un control ferri
sobre les estructures de poder de l'estat.
Es tracta d'una dinàmica que acaba sent molt propera
a la de les societats feudals d'antuvi,
tan estamentals i poc democràtiques en l'accés al poder polític.
En resposta a això, la posició socialista
defensaria que una política pública no guiada
per criteris d'accés i de provisió igualitaris i universals
acaba generant inevitablement desigualtat d'oportunitats.
Vegem-ho en el cas de l'educació.
-Construïm un món
on tots els elements de discriminació i privilegis s'eliminin.
L'important ha de ser cooperar, arribar a acords lliures,
poder-se manifestar sense rebuig, l'ús de la paraula sense dificultats
i canviar un sistema
en què no hi hagi una autoritat que jerarquitza,
una autoritat que domina, sinó que cada persona manifesta
l'autoritat personal de les seves actituds
per projectar-les de manera solidària.
És una manera de concebre un món diferent
on s'erradiquin les desigualtats, la injustícia.
Llavors, pensem que si es modelen caps
amb aquests valors,
això incidirà forçosament en què la societat evolucioni.
-Des de posicionaments llibertaris,
en l'organització educativa s'hi defensaria l'existència
de centres escolars autònoms i autogestionats,
alternatius al model d'escola pública universal.
Un model de gestió cooperativa fora de la xarxa pública
no sotmès al control directe de l'estat,
més burocràtic que democràtic.
Seria el cas del projecte d'escola lliure Paideia, a Mèrida,
vinculat a la tradició anarquista de l'Escola Moderna,
impulsada a inicis del segle XX pel pedagog català Ferrer i Guàrdia.
-Davant d'això,
des de l'igualitarisme de matriu socialista,
es considera que el model a potenciar
seria el d'una escolarització pública i universal.
L'alternativa llibertària, en un context econòmic de mercat,
produeix una singularització de les escoles
que acaba generant centres adreçats a nínxols socials concrets,
a tipologies concretes de famílies
socialment, culturalment o ideològicament diferenciades.
-Així, els plantejaments d'inspiració llibertària,
inevitablement incardinats
dins d'un sistema capitalista de mercat,
desemboquen, es vulgui o no, en fer de les escoles
un valor posicional de diferenciació i jerarquització.
Segons aquest criteri, la conseqüència no intencionada
de les propostes llibertàries
és afavorir la reproducció de les desigualtats socials,
és a dir, la reproducció de la desigualtat d'oportunitats.
-Desigualtat en la distribució de poder
o desigualtat en la igualtat d'oportunitats?
Aquest és el dilema que enfronta
les sensibilitats llibertària i marxista
en la concepció de les polítiques socials.
Però de la proposta socialista no només se'n critica
la concentració desigual de poder que invoca.
També es veu amb molt recel,
especialment des de sensibilitats liberals,
la inclinació planificadora del model socialista,
que el converteix en el paradigma dels mals
que s'associen a l'excés de burocratització
i d'administració centralitzada.
En voler preveure-ho tot, controlar-ho tot, acreditar-ho tot,
la mateixa estructura dels nínxols
socialment i econòmicament disponibles d'una societat
esdevé massa rígida i queda esclereotitzada.
-L'enfocament del liberalisme clàssic
a la qüestió de la igualtat d'oportunitats
és la contrària que a la socialista.
Des del seu punt de vista,
el model d'igualtat d'oportunitats socialista
deixa poc marge per a la iniciativa individual,
per al triomf i l'ascens d'aquell que se surt del guió,
per transitar camins d'èxit econòmic i social imprevistos.
L'excés d'administració i de política social
deixa poc marge per a la mobilitat social espontània.
En el liberalisme tradicional,
la igualtat d'oportunitats ha de ser, sobre tot,
una qüestió d'igualtat formal davant de la llei.
Ningú no ha de veure vedada l'oportunitat de millorar
pel seu origen.
Les finestres d'oportunitat a progressar
han de romandre obertes
perquè aquell que amb el seu talent i iniciativa
trobi mecanismes per millorar la seva posició econòmica
i, de retruc social, ho pugui fer.
-Des d'aquesta perspectiva, l'excés de rigidesa limita i coarta
aquest potencial de millorament individual
que s'expressa sobretot en la figura del self made man,
la persona fet a ella mateixa.
-La figura del self made man
ha estat replicada infinitat de vegades en novel·les,
cinema i televisió.
Està en el cor del teixit mitològic del capitalisme.
Darrerament es vincula a les figures
d'alguns dels emprenedors amb més èxit de l'economia digital.
Seria el cas de Steve Jobs o de Mark Zuckerberg,
dos casos d'individus brillantíssims que han construït imperis econòmics
des del no-res.
Fins i tot, en el cas del fundador d'Apple,
sense necessitar els títols i acreditacions
que atorguen les universitats.
Les imatges que estem veient són del film Jobs,
dirigit per Joshua Michael Stern,
que fa una aproximació biogràfica a aquest personatge.
Les veus crítiques amb aquesta mena de relats
exposen que es parteix de situacions excepcionals d'èxit
per fer-ne una regla general, però que, estadísticament parlant,
aquestes formes de mobilitat social basades en l'emprenedoria
no són significatives.
-Així, des de les posicions crítiques,
aquesta concepció meritocràtica liberal
de la igualtat d'oportunitats
serveix per seguir vestint i legitimant un corpus ideològic
que, en el fons, busca legitimar la propietat privada
i l'acumulació patrimonial.
Això fa que a la pràctica
s'estiguin agermanant els postulats liberals
amb una reproducció de la desigualtat pròpia de les societats estamentals
que es pretenia deixar enrere.
Més enllà de la contundència d'aquesta argumentació,
el cert és que es posa damunt de la taula
que la defensa de la propietat privada
i de la meritocràcia,
tots dos principis fonamentals de l'imaginari liberal,
fàcilment comporten un joc de suma zero.
En defensar la propietat privada,
es tendeix a debilitar la igualtat d'oportunitats,
massa basada a permetre finestres d'oportunitat
purament formals o estadísticament anecdòtiques.
En canvi, conforme la defensa de la propietat privada
és menys contundent,
més fàcil és articular propostes substantives
que afavoreixin la meritocràcia i la mobilitat social.
Al llarg del segle XX es van consolidant
escoles liberals de pensament
que aborden aquest dilema de forma contraposada.
Unes perseveren en la defensa forta de la mercantilització,
la propietat privada i la necessitat d'uns estats molt de mínims.
D'altres, agrupades al voltant del liberalisme democràtic,
proposen canviar la forma en què s'ha balancejat
propietat privada i meritocràcia.
I ho fan recuperant alguna de les idees menystingudes
del pensament liberal clàssic
que, com ja hem vist, podia ser crític
amb l'acumulació rendista.
Així, aquest liberalisme democràtic conflueix amb la socialdemocràcia
en la voluntat d'equilibrar
mercantilització i desmercantilització
dins d'una economia de mercat.
El reconegut filòsof John Rawls, en l'àmbit del pensament polític,
o el sociòleg Anthony Giddens, en l'àmbit de la sociologia,
són autors paradigmàtics d'aquest punt de trobada
que identificàvem abans
en el pensament de reconeguts economistes.
-Des d'aquests plantejaments,
l'estatització econòmica i administrativa
limita els privilegis heretats
a través, sobretot, de la política fiscal.
I, alhora, permet objectivar processos
d'accés a nínxols socialment disponibles,
a través d'estandarditzar processos d'accés
i de certificar les competències assolides
per ocupar-los.
Per exemple, per la via de l'expedició de títols formatius.
A l'hora, la societat continua estant emmarcada
en una economia de mercat,
i la seva flexibilitat i dinamisme, traduïts en èxit o fracàs
de les iniciatives d'emprenedoria pròpies,
continuen ben presents en la legitimació
de la mobilitat social ascendent o descendent.
-Una vegada més, per tant, l'articulació de polítiques socials
acaba esdevenint el punt de trobada d'ideals elevats,
però, alhora, el punt de fuga
de les ideologies d'emancipació tradicionals.
Un punt d'una certa harmonització pragmàtica
dels postulats de les diferents ideologies
i, alhora, allà on els principis de totes elles col·lapsen.
Des de posicions socialistes
es considera que la preeminència de la propietat
i de la transmissió patrimonial per la via de l'herència
continua soscavant en excés la igualtat d'oportunitats.
Des del liberalisme, la regulació i organització de l'estat
fan l'economia i la societat rígides i encotillades,
impossibilitant l'emergència de noves oportunitats de millora,
tant econòmica com social.
Des de posicions llibertàries,
l'estat del benestar suma tots dos inconvenients.
Una vegada més, l'estat del benestar
es configura com a oportunitat
i punt de fallida dels anhels d'emancipació.
I enmig d'aquests dilemes i malestars,
va prenent cos un corpus ideològic heterogeni,
legitimat intel·lectualment des de la filosofia política,
l'economia i el pensament social,
i sustentat políticament per la socialdemocràcia
o el liberalisme democràtic més d'esquerres.
Basteix una defensa no resignada del model econòmic i social
dels estats del benestar.
Podríem trobar aquí la darrera paradoxa
dels estats del benestar.
Els règims del benestar han estat punts d'equilibri,
més o menys resignats,
entre els diferents horitzons d'emancipació ideològica
que es configuren al llarg del segle XIX,
i molt especialment entre el liberalisme i el socialisme.
Alhora, conforme es consolida com a model social i econòmic,
es construeix una bastida intel·lectual i política
que el referma.
En les darreres dècades, però, l'estat del benestar
ha deixat de ser el punt d'equilibri per esdevenir quelcom més sòlid,
però, alhora, també molt més fràgil:
l'horitzó d'emancipació factible davant de l'emergència
d'una nova onada de capitalisme globalitzat i liberal.
Hi aprofundim en el darrer capítol.