Hola. Aquests materials audiovisuals
són una aproximació a les teories de l'educació.
No són l'única possible. Hi ha altres maneres d'endreçar
la multitud de teories, autors i corrents
que han treballat la qüestió educativa.
Oferim aquesta aproximació com a punt de partida
perquè aprofundiu en allò que més us interessi.
Hem hagut de fer una selecció d'autors
i treballar-los de forma fragmentària.
Fins i tot alguns dels més influents han quedat fora.
En el primer capítol volem abordar una qüestió essencial
des d'una perspectiva filosòfica.
Es tracta de la qüestió
sobre per què és tan cabdal l'educació.
Primer hem de tirar una mica enrere i abordar dos conceptes
que són més fonamentals que el d'educació:
què és l'ésser humà i què és el coneixement.
És una idea molt estesa que l'ésser humà és racional
i que això ens diferencia de la resta d'animals.
En els animals,
els instints són la brúixola que els ajuda a orientar-se
en les situacions ordinàries i excepcionals
que es van trobant al llarg de la seva existència.
La persona també en té, d'instints. Però són més dèbils
i no semblen poder-ne garantir la supervivència.
El dèficit d'instints
queda compensat per la capacitat de raonar,
que ens dota d'una posició preeminent
en el regne animal.
Nosaltres defensem un altre posicionament intel·lectual.
Si bé és cert que som Homo sapiens i que podem actuar racionalment
davant de les coses i dels altres,
en general reservem la capacitat per a l'acció racional
per a moments excepcionals de la vida.
És cert que la racionalitat excepcional
ens dóna un avantatge enorme respecte de les altres espècies
a l'hora de controlar el món, i dominar el nostre entorn,
a l'hora de manipular-lo.
Hi ha qui diu que els humans,
més que Homo sapiens som Homo fabers,
per aquesta capacitat manipulativa sobre la realitat.
Això és un element diferenciador clau.
Però allò que realment ens guia en el dia a dia,
que té el mateix paper que tindrien els instints dels animals,
és una cosa igual d'irreflexiva i espontània que els instints.
Ens referim a la interiorització de les normes culturals.
Per veure la diferència entre racionalització
i interiorització de les normes culturals
us parlaré d'una situació en què em trobo sovint.
M'agrada nedar i intento anar-hi un parell de cops a la setmana
i tinc l'avantatge que al meu poble la piscina està poc freqüentada.
Tinc un cert privilegi relatiu:
gairebé sempre tinc un carril per nedar sol.
A les grans ciutats, en canvi, les piscines solen estar més plenes.
Tots els nedadors han de mirar de posar-se a carrils
on els que hi neden vagin més o menys al seu mateix ritme
i que s'ha de circular per la dreta.
Aquestes dues normes afavoreixen
que pugui gaudir de la piscina molta gent alhora.
En canvi, a les piscines de baixa afluència,
quan hi ha més nedadors que carrils disponibles,
comencen els problemes.
D'entrada, hi ha molts nedadors reacis a compartir carril.
Molts d'altres comencen a nedar sense esperar
que aquell que ja neda el vegi, i això fa que puguin topar.
Quan finalment s'adonen que han de compartir carril,
han d'acordar com fer-ho.
Sovint negocien dividir el carril en dos de més estrets,
i cada nedador en fa servir un.
És una solució imperfecta,
perquè impedeix que s'hi incorpori un tercer nedador.
Com veieu, nedar pot ser força complicat.
Cada cop s'ha d'obrir un procés de negociació
dels usos i normes que, a sobre, té una caducitat ràpida,
quan un dels nedadors que hi ha participat
deixa la piscina.
De la faula de la piscina, se'n pot extreure una conclusió.
Hi ha una situació ideal, que cadascú tingui el seu carril,
però n'hi ha una altra que no està malament,
acceptar la norma de nedar per la dreta.
Davant d'això, l'alternativa racional
significaria negociar, discutir, acordar cada vegada
com nedar amb els altres nedadors.
Una situació farragosa i una mica indesitjable.
Com a éssers humans reservem la capacitat de negociar
i de fer front racionalment als problemes
a situacions excepcionals.
Però, en el dia a dia, acceptem les normes socials instaurades
com una mena de pilot automàtic
que afavoreix una conducció fàcil per a la quotidianitat.
Les normes ens faciliten la vida
i tot i tenir alguna cosa de convenció arbitrària,
podríem circular per la dreta o per l'esquerra de la piscina,
s'ajusten a necessitats reals,
en aquest cas, trobar la manera que el màxim volum de persones
pugui emprar-les satisfactòriament.
A més, també solen ajustar-se a criteris morals,
per exemple, que és just que els bons nedadors
tinguin carrils propis per nedar al seu ritme.
Alhora, aquestes convencions socials tenen dues funcions principals:
d'una banda, regulen els usos i interaccions socials,
de l'altra, ordenen la diferenciació i jerarquització social.
Si prenem la piscina com a metàfora de la societat,
trobem que bona part dels carrils de la piscina
estan reservats per a l'ús exclusiu d'una minoria privilegiada.
Tornarem a això més endavant.
El que ens interessa ara és comprendre que l'ésser humà
és sobretot un ésser cultural
que necessita normes i símbols que dotin de sentit el món.
Que l'ajudin a orientar-se i a transitar-hi.
Més que Homo cultural en direm Homo simbòlic,
per evitar les ambivalències del concepte de cultura.
La brúixola que orienta com i què mengem,
què trobem bé i què trobem malament,
o bé què considerem valuós i què irrellevant,
es construeix a partir d'un univers de símbols compartits
amb d'altres éssers humans.
És un univers qüestionable
del qual contínuament en negociem i discutim elements.
Alguns, de poca rellevància, d'altres, de gran transcendència.
En el dia a dia i en el seu conjunt,
el concebem com un univers sòlid i no en qüestionem el seu sentit.
Ara bé, què entenem per símbol, per donar-los tanta importància?
Un dels sistemes simbòlics més importants,
el duc a la butxaca.
Efectivament, es tracta dels diners.
Els diners són un paperet o un tros de metall
que hem acceptat per una convenció social
que tenen un valor determinat, que pot ser elevat.
A canvi d'una trentena de bitllets grocs,
uns bitllets que no es veuen gaire, podríem adquirir un cotxe senzill.
Qualsevol sistema simbòlic es pot considerar com un llenguatge,
una manera de referir-se a alguna cosa.
En el cas dels diners, al valor dels objectes
a través d'un altra que la representa,
en aquests cas, uns papers de colors.
La rellevància dels diners com a símbol
s'expressa en aquesta escena del film Enmig de la natura,
en què el noi protagonista,
disposat a començar una vida més autèntica
allunyat de la civilització,
crema els pocs diners que encara du a sobre.
Durant la Guerra Civil, alguns militants anarquistes
també cremaven els seus diners a les places dels pobles,
per significar la seva emancipació de les cadenes del capitalisme.
El simbolisme, carregat de conseqüències pràctiques,
de renunciar a un dels símbols de més pes de la nostra societat.
Qualsevol signe ve a ser com una paraula.
Una cosa que emprem per referir-nos a una altra.
Ara bé, allò que significa varia en funció del context.
Una joia, per exemple, representa prestigi i distinció.
Però si és l'anell d'or d'un cantant de hip-hop,
és un signe explícit d'ostentació.
En canvi, si es el delicat anell d'or d'una dissenyadora prestigiosa,
representa el bon gust.
En el film que estem veient,
La revenja de Tarzan,
abunden les interpretacions equivocades que els protagonistes,
de mons diferents, fan dels gestos de l'altre,
és a dir, dels signes que l'altre transmet.
El gest innocent d'un Tarzan criat entre bèsties
quan toca la cuixa de l'heroïna és interpretat per la noia
com un signe ple de connotacions sexuals inapropiades.
Amb els exemples volíem demostrar que l'ésser humà, bàsicament,
és un Homo simbòlic.
Sobretot si tenim en compte que en la seva acció
també hi ha el paper dels instints i el del pensament racional.
De les tres dimensions, la més important
és la d'Homo simbòlic.
Una de les coses que fa antipàtica però fascinant
la idea que som éssers simbòlics és que tot depèn d'un univers mental
que donem per vertader, però que és com una ficció col·lectiva
que tots acceptem irreflexivament.
Els signes no són altra cosa que una arbitrarietat.
Donem sentit a uns,
però podríem haver donat sentit a uns altres.
Però se'ns imposen amb la solidesa de la realitat natural,
més enllà del que desitgem com a individus particulars.
Ara bé, els símbols són ficcions col·lectives imprescindibles.
Això és el que defensem des de posicions construccionistes.
A més, diríem que els símbols no són absolutament arbitraris,
no són absolutament gratuïts,
ja hem vist la importància de la norma col·lectiva
de nedar per la dreta a la piscina.
Tot i ser una ficció imprescindible,
la idea que som sobretot éssers simbòlics
és d'allò més pertorbadora.
Que ens limiti la realitat física,
que no ens permet volar o viatjar en el temps,
podem considerar-ho molest, però hi ha un principi de realitat
que ens empeny a acceptar-ho com a inevitable.
Val a dir, que moltes obres de ficció
flirtegen amb la idea de poder superar aquesta limitació.
Una saga amb tant d'èxit com Matrix n'és un exemple paradigmàtic.
La seva tesi principal
és que la realitat física és una ficció
que alguns individus escollits poden reconèixer com a tal
i, per tant, transcendir.
En qualsevol cas,
això no deixa de remetre a un desig que sabem irrealitzable,
però que sublimem mitjançant el consum d'aquests productes.
Ara bé, que ens limiti la realitat simbòlica
és tota una altra cosa.
Constatar això desperta una oposició molt major
i s'expressa tant en l'àmbit filosòfic com polític.
Tant a la retòrica com a la pràctica.
També la podem veure reflectida
en multitud de productes de la cultura popular.
Al film El club de la lluita, del famós director David Fincher,
s'hi veu l'escena que aquí reproduïm,
en la qual el protagonista s'autoagredeix davant del seu cap.
És una conducta totalment imprevisible
que es rebel·la contra els codis de conducta establerts.
Per què hem d'acceptar les normes i els límits
que ordenen una cultura si podrien ser-ne uns altres?
Si l'ésser humà és simbòlic, hem d'acceptar acríticament
els símbols i la cultura que se'ns transmeten
i que imposen una realitat previsible
que pot no agradar-nos?
Tenim l'obligació ètica d'oposar-nos al fet
que es transmetin determinats codis simbòlics?
Podem rebel·lar-nos-ni?
Aquestes preguntes tenen molt de pes en les teories de l'educació.
L'educació o si més no aquella part de l'educació
que entenem per socialització
remet a la idea de transmissió de codis simbòlics.
Una de les principals controvèrsies en educació
és fins a quin punt assumim un paper de transmissió del llegat simbòlic
que ens ve d'altres generacions o si ens hi hem d'oposar,
posant de manifest fins a quin punt transmet una idea de la societat
que no només és arbitrària sinó que sovint és injusta.
L'educació ha de reproduir o ha de dotar de sentit crític
per trencar amb aquesta realitat donada per descomptat?
Vegem-ho en l'exemple de la piscina.
Podem preguntar-nos si la funció de l'educació,
entesa com a socialització, ha de ser explicar
que hi ha carrils per velocitats i que hem de circular per la dreta.
La qüestió es torna més incòmoda
si afegim una tercera norma que cal transmetre:
que cal que hi hagi carrils d'ús exclusiu
d'una minoria privilegiada.
La societat té moltes normes que s'assemblen a aquesta.
Per a molts autors, la tasca de l'educació
passa per evidenciar que no és natural
que hi hagi carrils d'ús exclusiu i que s'ha de denunciar.
No fer-ho és ser còmplice de la reproducció
d'una situació injusta.
A banda dels privilegis, altres autors van més enllà
i afirmen que tampoc es pot naturalitzar
com si fossin veritats inqüestionables
normes i convencions socials
com que a la piscina s'ha de circular per la dreta.
En comptes d'això, l'educació ha d'ensenyar
que tota norma social, tot símbol, és una convenció qüestionable
i que la societat ha de ser prou democràtica
per poder fer-ne un plebiscit continu.
Aquest posicionament extrem és una mica idealista,
perquè no parlem de discutir tres normes com a la piscina,
parlem de discutir l'univers inabastable
de normes, convencions i símbols que ordenen la realitat
d'una forma que sovint no sabem ni verbalitzar.
Hom pot ser crític amb les seves dimensions,
però no en podem prescindir.
Val la pena dir que moltes de les normes s'han de qüestionar
perquè sovint donen un sentiment d'alienació amb el qual costa viure.
Pensem en l'hàbit d'estar asseguts escoltant el professor durant hores
en una actitud passiva.
Per a molts pedagogs crítics,
aquest és un dels principals aprenentatges
que es fan a l'escola, sobretot a l'escola de fa unes dècades.
Aprendre a escoltar dòcilment,
domesticar el cos per aguantar llargues jornades
en posició estàtica
fent una cosa repetitiva i amb poc sentit.
És el que aprenen amb un èxit qüestionable
els nens d'aquesta escena
de la pel·lícula Els 400 cops de Truffaut.
En definitiva, es tracta d'aprendre a suportar
el que serien les condicions laborals d'un obrer
a una cadena de muntatge d'una fàbrica.
S'ha de transmetre aquest hàbit acríticament?
No hi ha maneres d'organitzar el treball,
i en conseqüència també l'educació, més harmonioses i satisfactòries?
La línia que separa d'una banda
la necessitat de transmetre codis simbòlics i normatius
i, de l'altra, la institucionalització d'uns hàbits
que reprodueixen un statu quo injust és molt borrosa
i està sotmesa a una discussió constant.
Hi ha una darrera controvèrsia vinculada a la transmissió d'hàbits.
N'hi ha alguns, com la forma de tallar la carn quan mengem,
que esdevenen símbols molt poderosos que diferencien la gent
i l'encasellen dins dels seus nínxols socials
com si es tractés de presons amb els murs transparents.
Al film L'infant salvatge, dirigit també per Truffaut,
es relata el procés de socialització d'un infant
que ha viscut els primers anys de vida
sense contacte amb altres humans.
El seu tutor s'esmerça a fer-li adquirir uns hàbits
que el faran ser reconegut com un ciutadà respectable.
Des de les teories més crítiques
es veu l'escola no només com un espai
on els nens es fan seus els hàbits de treball,
sinó que també s'hi legitimen
els hàbits de les persones de més estatus com aquells més bons,
més convenients i, en definitiva, millors.
Davant d'això, algú pot renegar de l'escola
considerant que el que fa és fer passar per modèlica
una cultura que és la dels privilegiats.
O també podem pensar que l'escola obre una finestra d'oportunitat
que posa a l'abast de tothom
el tipus de codis, de normes, d'hàbits
que són hegemònics en una societat.
De forma que en controlar-los tinguis més facilitat
per mobilitzar-te amunt o avall en l'escala social.
L'escola en aquest sentit és un dispositiu bàsic de reproducció
de les desigualtats que les legitima?
O més aviat el que fa és deixar d'automatitzar-les?
Fer que tothom hi tingui accés i que no es reprodueixin
de forma invisible una vegada i una altra.