En el segon eix abordem el tema dels continguts de l'educació.
És el que hem anomenat la qüestió del "en què eduquem".
Començarem per veure què en diu Rousseau.
"En l'ordre natural, com que tots els homes són iguals,
llur vocació comuna és la condició de l'home.
Aquell que està ben educat per a aquest estat
no pot exercir malament tots els que li són afins.
Que hom destini el meu deixeble a l'espasa, a l'església,
a la magistratura, m'importa poc.
Per sobre de la disposició dels pares,
la natura el crida a la vida humana.
Viure és l'ofici que jo li vull ensenyar.
En sortir de les meves mans,
no serà ni magistrat, ni soldat, ni sacerdot,
serà principalment home.
Tot el que un home ha de ser, sabrà ser-ho.
Si cal, també com qualsevol altre.
I per més que la fortuna el faci canviar de lloc,
ell estarà sempre en el seu".
Per a Rousseau, la qüestió dels continguts
de què cal saber fer per desenvolupar un ofici
no era pas el més important.
Lo que seguramente no le habrá dicho su padre
es que Hazaña, como tantos otros, como Voltaire, como Lutero,
a la hora de su muerte,
viendo próxima la condenación eterna,
pidió confesión.
Pero ya era tarde.
En termes generals,
podem considerar que la discussió sobre els continguts
és la discussió sobre el currículum.
Sobretot si centrem la qüestió en l'àmbit de l'escola.
El currículum és on es recullen el seguit de matèries i sabers
que s'han d'adquirir en el pas per l'escola.
Al tombant del segle XX, els pedagogs i pensadors heterodoxos
s'esforçaven a crear un model alternatiu d'escola
deslliurada dels seus principals defectes.
I el principal, quant al seu contingut,
era que estava fortament esbiaixat.
Allò que s'hi transmetia era profundament conservador,
amb un fort pes dels continguts i preceptes religiosos
i un relat històrico-social en favor d'un poder autoritari.
A finals del franquisme, la cançó d'en Raimon que escoltarem
reflectia bé l'aversió que generava entre la gent més desafecta al règim
una escola profundament autoritària i conservadora.
La denúncia d'uns currículums més reproductors que emancipadors
no comença amb Raimon.
Prové de molt abans, de dècades abans.
Segurament el pensament de pedagogs i llibertaris
com Ferrer i Guàrdia estan al capdavant d'aquesta corrent.
Avui en dia, la qüestió dels currículums
ja no és la que era fa 50 o 100 anys.
Hi ha diferents tradicions i escoles que han influït
en els currículums actuals.
Segurament, els currículums actuals no són els que tots voldríem
però reflecteixen com a mínim tres tradicions
que lluiten i que influeixen per fer un currículum
més a la mida de la seva sensibilitat.
En primer lloc hi ha els que consideren
que els trencaments amb el currículum tradicional
han estat excessius
i que caldria recuperar continguts que avui es consideren caducs.
Lògicament aquí trobaríem les sensibilitats més conservadores,
com les dels que creuen que els continguts religiosos
haurien de ser irrenunciables.
Però no són els únics que ubicaríem en aquesta tendència.
Hi ha un fort corrent de pensament educatiu
que defensa que en l'actualitat el currículum s'està estovant massa
i que s'hi han incorporat massa elements de poc valor.
En nom de la correcció política i de la renovació pedagògica,
l'escola s'oblida de transmetre allò més excel·lent i elevat
que ha generat una cultura, com ara en l'àmbit de les humanitats
els autors més reconeguts del pensament filosòfic
o de la creació literària.
En segon lloc, molts altres pedagogs es temen que el currículum escolar
no aconsegueix ser permeable amb prou rapidesa
en les noves necessitats i demandes de la societat
o del teixit productiu.
Des de l'arribada de les tecnologies digitals,
el nostre món canvia a una gran velocitat.
I l'escola no aconsegueix canviar a la mateixa velocitat
i adaptar-s'hi.
Els currículums vigents
no eduquen per a allò que caldrà saber demà
sinó per a allò que calia saber ahir.
L'escola és una institució
pensada per a un model de societat industrial,
no per a la societat de la informació.
Es critica de l'escola que el paper de l'anglès
o el domini de la computació siguin massa marginals,
o bé que no s'eduqui en competències com ara l'emprenedoria.
En termes generals, es critica que el currículum
estigui més orientat a transmetre sabers concrets
que no pas a desenvolupar habilitats i talents adequats
per desenvolupar-se en el món d'avui.
Finalment, d'altres pedagogs,
a redós dels postulats de l'escola nova,
han fet i fan una crítica ben diferent.
El problema no és haver-se desentès de la tradició o, per contra,
la seva manca de pragmatisme.
El problema del currículum actual és que encara és massa tradicional
i té una vocació massa instrumentalista.
Els currículums no permeten
un desenvolupament integral de la persona
perquè no s'hi reconeixen.
O s'hi reconeixen de manera només secundària i testimonial
habilitats que haurien de ser centrals.
Habilitats emocionals, expressives, artístiques...
En aquest sentit, o bé s'aconsegueix que el currículum
s'obri a totes aquestes dimensions de l'ésser humà,
o bé es fa necessari anar cap a models escolars
que puguin prescindir del currículum.
Els currículums actuals són una mena d'equilibri sempre precari
i no prou ben resolt
entre aquestes tres sensibilitats en disputa.
Però el tema dels continguts no és l'únic que ens ocupa.
Hi ha un tema tan o més rellevant que el dels continguts.
Ens referim al paper social que s'atorga a l'escola.
Durant la primera meitat del segle XX,
el pensament educatiu heterodox
no només va qüestionar l'escola pel biaix ideològic dels continguts,
tan conservador.
Es volia també que l'escola esdevingués universal.
De manera que tots els infants
tinguessin l'oportunitat d'accedir-hi.
Quan es va assolir aquesta fita,
es va lluitar per abolir que l'escola
tingués diversos itineraris i perfils per a infants
de procedències diferents.
Es volia aconseguir per tant
que l'escola arribés a tots els infants.
És el que anomenem "escola universal",
però que, a més, tots rebessin la mateixa formació.
És el que anomenem "escola única".
Es volia evitar que coexistissin dos models d'escola,
una escola de primera per als nois fills de les elits,
amb continguts acadèmics i una orientació universitària,
i una de segona per als fills de treballadors o per a les noies,
amb menys anys de duració, baixa exigència acadèmica
i orientada al treball manual o a la cura de la llar.
Des d'aquesta perspectiva, i idealment
la diferenciació curricular en itineraris acadèmics
o professionalitzadors hauria de ser tardana
i el currículum de tothom hauria d'incloure
coneixements de tota mena, tan acadèmics com pràctics,
tan científics com culturals.
La idea que la igualtat de currículum neutralitza
les diferències d'origen prové de les tradicions socialdemòcrates.
Encara ara és un element important per definir els currículums escolars
i per quin sistema educatiu hem d'optar.
En el fons, la idea és que una escola única
fa que tothom estudiï el mateix fins a l'adolescència
i que sigui més l'escola que no el teu origen
el que determini en aquell moment l'itinerari que acabaràs fent
quant a formar-te, anar a la universitat, a FP, etc.
La idea és que pesi tan poc com es pugui l'origen
i tan com es pugui l'escola per determinar això.
Coincidiendo con el Año Internacional de la Educación, 1970,
España presenta ante las Cortes una nueva política educativa.
Sobre discusiones, análisis y estudios
un moderno articulado marca el camino de nuestro tiempo.
El camino de la riqueza, de la civilización y de la paz
que se inicia en la escuela
a los dos años con el período preescolar.
Un puente entre el hogar y la escuela
que favorecerá el desarrollo físico, emocional y mental del niño.
En todo el país surgirán los centros necesarios
con prioridad para las comarcas
de población obrera e industrial o agrícola.
Aquesta concepció de l'escola
està present a molts models educatius
dels països occidentals, però no pas a tots.
Molts dels sistemes educatius europeus
dediquen els primers anys d'escola
a transmetre un mateix currículum a tots els alumnes.
És el que s'anomena "l'escola comprensiva".
Però hi ha països on els nens des de ben petits
comencen a orientar el seu currículum
en una direcció més pràctica i professionalitzadora
o en una direcció més acadèmica.
És el cas, per exemple, d'Alemanya,
on la diferenciació d'itineraris escolars acadèmics
o professionalitzadors s'inicia ja als deu anys.
A partir de certa edat, tots els sistemes educatius
fan aquesta feina de selecció i especialització.
Però la clau és si aquesta diferenciació
comença als deu anys o bé als 16.
L'escola, per tant, ensenya,
però també selecciona quins nens han d'aprendre cada cosa.
La idea d'un currículum únic i comprensiu
fins a una edat avançada no és ni molt menys hegemònica.
Hi ha tres grans corrents d'opinió
que qüestionen el principi d'igualitarisme curricular.
La primera crítica al model igualitarista
parteix d'una constatació dolorosa.
L'escola no ho és, d'igualitarista en els seus resultats.
A la pràctica, el que els infants seran d'adults
no depèn de l'escola,
sinó de la posició social d'on procedeixen.
I l'escola no fa altra cosa que legitimar aquesta desigualtat.
L'escola no és meritocràtica,
perquè no garanteix una igualtat d'oportunitats efectiva.
Per més que ho vulgui, l'escola no pot evitar esdevenir
una eina reproductora de les desigualtats d'origen
i del sistema patriarcal i capitalista.
Aquí voy a poner "Era necesario..."
-¿Era necesario el qué? -..."que,..."
-Estuviese. -¿Estuviese?
Estuviese.
¿De verdad cree que le diré a mi madre
"Era necesario que sea estuviese..."
No es "era necesario que sea estuviese",
apréndete la frase antes.
-"Era necesario que sea estuviese..."
-Formas una concordancia de tiempos. -Pero eso no se dice.
Esa es la verdad.
Está claro, yo casi tenía razón.
¿Me dejáis que conteste a la pregunta que se me ha hecho?
-Si os interesa, claro. -Tiene mi permiso.
Lo primero que veo es que antes de estudiar
el pretérito imperfecto de subjuntivo,
ya me decís que no sirve para nada.
-Empezad por dominarlo. -Pero, señor...
Y después podréis cuestionar su utilidad. Después.
Señor, señor.
Es que ella tiene razón. Es distinto a como se habla ahora.
Eso era antes. Ni mi abuela hablaba así.
Ni tu bisabuelo decía eso. Así se hablaba en la Edad Media.
En la Edad Media no, y además...
-Los burgueses... -¿Cuándo fue la última vez
que oyó a alguien hablar así?
-¿Cuándo fue la última vez? -Ayer estaba con unos amigos
y usamos el Pret. Imp. de subjuntivo.
A alguien normal, de la calle. No profesores.
-Gente de la calle, de los barrios. -Está bien.
¡Eh! ¿Me dejáis contestar?
Si queréis discutimos, pero con calma.
Efectivamente, es verdad que no todo el mundo habla así.
Muy poca gente habla así. Tenéis razón.
Incluso diría que solo los esnobs
usan el pretérito imperfecto de subjuntivo.
¿Qué quiere decir esnob?
Los esnobs son personas, cómo explicártelo,
un poco amaneradas, finolis, que hablan así de ese modo.
¿Los homosexuales?
No, los homosexuales no. Se puede ser amanerado
y tener refinamiento sin ser homosexual.
Está claro que este registro puede parecer un poco excesivo,
y un poco burgués,
lo importante es saber que hay diferentes registros,
como os digo siempre y como seguiré repitiendo a menudo,
y saber alternar entre los registros.
Entre el familiar, el culto, el oral y el escrito.
Hay que dominarlos todos. ¿Sí, Lucy?
¿Cómo sabemos qué usar en el escrito y en el oral?
¿Cómo sabemos cuando usar una palabra en el oral o el escrito?
Son cosas que normalmente se aprenden así, sin más, creo.
Hay que usar un poco la intuición.
-¿Sí? -¿Qué es la intuición?
Es cuando no se puede usar realmente la razón.
Cuando no se puede, no es cuestión de saber o no saber,
es más una cuestión de sentir las cosas.
La intuición es cuando se sienten las cosas.
¿Y si no las sentimos?
Diversos autors han aprofundit
en aquesta idea des de punts de vista diferents.
Ens referim a autors com Bourdieu, Berstein, Collins...
Tots ells han criticat la idea igualitarista de l'escola.
Com si fos una ficció que no s'acaba de concretar.
De tots ells, ens quedarem amb un autor
i un concepte paradigmàtics
i que expliquen bé la corrent crítica
que neix a mitjans del segle XX.
Per al pensador austríac Ivan Ilich, el problema principal
és que l'escola en l'acte de transferir coneixements
provoca una dinàmica mercantilitzadora dels sabers.
El currículum no té un sentit educatiu
sinó que és un valor de canvi per a mercats com el laboral.
Els continguts que es transmeten a l'escola
s'orienten a servir el capital.
L'escola com a institució
és un engranatge de la societat capitalista moderna
i no pot deixar de ser
una de les seves principals institucions
legitimadores i reproductores.
La qüestió bàsica és que el currículum
no orienta i regula els aprenentatges,
sinó que ha esdevingut un valor de canvi,
un valor de mercat,
això fa que a l'escola l'acte d'aprendre
sigui una forma d'alienació
perquè l'aprenentatge no té valor en si mateix,
sinó com a moneda de canvi.
L'única solució a aquesta dinàmica és fer desaparèixer el currículum
i l'escola com a institució
que només reprodueix i transmet uns coneixements desvirtuats
que han passat irremeiablement pel sedàs del capitalisme.
Només prescindint de l'escola,
es poden generar processos educatius horitzontals,
respectuosos amb els interessos i motivacions dels individus
en què l'educació no estigui penetrada
per la tendència a la mercantilització
del sentit d'aprendre i educar.
A l'estandardització dels continguts i valors legítims,
a la reproducció dels privilegis
i les injustícies en els processos d'acreditació dels mèrits assolits.
D'altra banda, el concepte de currículum ocult
sintetitza una altra línia argumental
per criticar la ficció igualitarista de l'escola d'avui.
Per currículum ocult s'entén aquella mena de coneixements
que es transmeten a l'escola, que s'aprenen
sense que ni educadors ni educands en siguin conscients.
Són els aprenentatges invisibles.
Segons la sociologia crítica, el currículum ocult
té un gran pes en el conjunt total d'allò que s'aprèn a l'escola.
I són uns continguts implícits que poden fins i tot contradir
allò que es té intenció de transmetre.
Per exemple, un educador pot voler explicar
que nois i noies són iguals en capacitats i potencialitats,
però, alhora, transmetre la idea contrària
a través de la seva actitud, més atenta i receptiva amb els nois,
més predisposada a estimular-los intel·lectualment
o a cedir a les seves exigències d'atenció
o de domini de l'espai escolar.
Així, el currículum explícit de l'escola és igualitarista,
però el currículum ocult reprodueix les desigualtats de gènere.
La segona es fonamenta en la idea que cal introduir
elements de competitivitat a l'escola.
Tant per millorar-la, l'escola, com per millorar la societat.
Un dels primers que va introduir aquestes reflexions a l'educació
va ser l'economista Milton Friedman.
La tesi bàsica és que el projecte igualitarista
impedeix aconseguir una societat i una economia pròsperes,
i l'objectiu de l'educació ha de ser més aquest
que garantir la igualtat d'oportunitats.
L'escola no pot renunciar a la seva funció selectiva,
ha de triar i educar els millors perquè ocupin les posicions socials
en què el seu talent els faci millorar individualment
i perquè, de retruc, facin prosperar també la societat.
L'escola, en nom d'un mite igualitarista,
afebleix la societat, generalitza la mediocritat,
i penalitza aquells que destaquen.
El documental de la BBC The Best Days, de 1977,
va posar sobre la taula un malestar que creixia
entre cert sectors de la societat anglesa
respecte del model d'escola comprensiva.
En sintonia amb les crítiques a l'igualitarisme
de Milton Friedman.
Segons aquest punt de vista, els projectes igualitaristes
baixen els estàndards d'exigència avaluativa
per no deixar ningú enrere.
Eviten o proposen una lògica competitiva
que és immanent a la naturalesa humana,
escenificada en les diferències de notes que reben els alumnes.
Això genera distorsions
tant en les expectatives educatives dels infants,
que no tenen referents clars
de les seves capacitats i potencialitats,
com en el sistema, que no aconsegueix fer
una assignació eficient de les persones
en els nínxols formatius i laborals idonis.
A més, una comprensivitat excessivament perllongada,
obliga els infants a raure en itineraris educatius
que no els satisfan.
Hi ha nens que als 10 o 11 anys ja saben que no volen estudiar
i vetar-los l'accés a itineraris professionalitzadors específics
els perjudica a ells
i perjudica els nens proclius a la formació acadèmica,
perquè conviuen a les aules amb estudiants desmotivats.
Consideren la perspectiva igualitarista
excessivament idealista per dues coses:
la primera és que no focalitza prou en preparar la gent
per ser bons professionals en el món laboral.
La segona és que tampoc preparen les persones
per entendre la societat.
La societat és un món competitiu, a vegades hostil,
si com deia Hobbes "l'home és un llop per a l'home",
més val que els infants ho aprenguin de ben petits.
No té sentit que pensem l'escola com una mena de bombolla
que aïlla els infants de la realitat que tard o d'hora es trobaran.
Val a dir, però, que el principi igualitarista aplicat a l'escola
no és necessàriament incompatible amb la competitivitat a l'escola.
L'escola pot seguir complint
una funció avaluadora i selectiva.
Sobretot a partir de certa edat.
Als països socialistes
el paper competitiu i selectiu de l'escola o de la universitat
no s'havia abolit ni de bon tros.
Per exemple, l'accés a la universitat
també hi estava restringit, tot i ser pública i gratuïta,
i només hi podien accedir els alumnes amb millors notes.
Alhora hi ha models escolars comprensius, com el finés,
que han demostrat garantir una formació de primer ordre
fins a una edat molt avançada
per a gairebé tots els infants del país,
sense que això impliqui renunciar a l'excel·lència en els resultats
o a les lògiques selectives.
La tercera contestació al model d'igualitarisme escolar
és la que té a veure amb la reivindicació
de majors nivells de llibertat en el model d'escola
o amb el contingut curricular de l'escola dels fills.
És una reivindicació que sobretot s'enfronta
a la idea d'escola única.
Per a ells no es tracta de discutir
quins elements incorporar a un currículum compartit.
Més aviat la qüestió és poder triar quin és el model d'escola
que volen per als seus fills.
És una idea que sobretot es vehicula
amb la reclamació de llibertat de tria escolar.
La reivindicació de llibertat de tria escolar és transversal
a diferents sensibilitats pedagògiques i ideològiques.
Alineats amb aquest principi,
hi podem trobar defensors d'un currículum més tradicional,
d'un de més actualitzat
o d'un que sigui pedagògicament rupturista.
Els defensors de la competitivitat, propers a les idees de Friedman,
són especialment afins a aquesta idea,
perquè la llibertat de tria escolar esdevé, a parer seu,
la garantia principal per introduir una lògica de competència
en el mercat escolar.
Però hi ha ideologies
profundament refractàries a la preeminència del mercat
que també reivindiquen la llibertat de tria escolar,
perquè l'impacte pedagògic en els fills és massa important
per acceptar imposicions uniformitzadores de l'estat.
La pedagogia es torna quelcom tan transcendent
en la formació dels menors
que no pot escapar del control i decisió parental.
Però al final la qüestió de la llibertat de tria
esdevé un problema polític de primer ordre.
I ho és perquè en el fons allò que estem discutint
és quines escoles es financen amb diners públics i quines no.
Per als defensors de la pluralitat i de la llibertat de tria,
el que afavoreix que hi hagi diferents models educatius
és que tothom vegi reflectida la seva sensibilitat pedagògica
en escoles diferents.
Per tant, és una qüestió positiva,
sense conseqüències negatives per al sistema.
En canvi, des del paradigma igualitarista,
la sospita que es té és que molts cops
més que triar escoles diferents,
el que produïm és que es triï entre escoles desiguals,
i que l'heterogeneïtat d'escoles el que acabi fent és
dificultar l'objectiu principal que persegueix l'escola,
que és la igualtat d'oportunitats entre els infants.
Com hem vist,
tres contestacions a l'escola única i comprensiva
que busca la igualtat d'oportunitats,
si més no, sobre el paper.
En bona mesura, les diferents sensibilitats
coincideixen en una concepció de la provisió pública de l'educació
com una força estandarditzadora excessivament sotmesa
a inèrcies burocràtiques que la desvirtuen.