Any 1979. Pink Floyd va publicar el disc The Wall,
que incloïa la cançó que acabem de sentir:
Another brick in the wall.
És una de les cançons més conegudes d'aquest grup
i de la història del rock and roll.
L'emprarem per fer-nos una pregunta molt bàsica:
per a què eduquem?
Quina ha de ser la funció última de l'educació?
Aquesta cançó reflecteix bona part de les aproximacions més crítiques
a la institució escolar en general i, més particularment,
a les seves pràctiques més conservadores.
-En la cançó, l'escola és vista primer
com una fàbrica de producció massiva d'individus alienats,
indiferenciats, amb la personalitat anul·lada.
Després, se la compara amb un escorxador
on la infantesa és anihilada.
Sembla prou evident que el missatge central del vídeo
és que l'escola corromp l'autenticitat innata dels infants.
És una arma d'alienació massiva.
-Ens ha interessat començar amb aquest videoclip
perquè hi ressonen algunes de les idees
d'un dels primers pensadors crítics amb l'educació del seu temps,
potser el més celebrat de tots: Jean-Jacques Rousseau.
L'home natural és tot per a ell.
...en tant que part del tot.
Una dona d'Esparta...
...tremolant:
"Els teus cinc fills són morts.
Heus aquí la ciutadania.
-Rousseau, un dels pares del pensament romàntic,
és considerat defensor d'un model naturalista de l'educació.
La seva sentència més famosa
és aquella on defensa que l'home és bo per naturalesa
i que són les lleis dels humans les que el corrompen,
especialment en entorns presumptament civilitzats
i sofisticats.
Des del seu punt de vista,
és el retorn a formes de vida comunals
el que ens permetria recuperar la proximitat amb la natura,
la senzillesa i honestedat dels vincles entre les persones
i la bondat immanent del nostre esperit.
Aquesta idea ha inspirat films
que aborden el contacte intercultural des d'una òptica
que qüestiona la suposada superioritat de les civilitzacions
tecnològicament més desenvolupades.
És el cas de The Thin Red Line del director Terrence Malick.
Rousseau és, doncs, un defensor del mite del bon salvatge,
plantejament que incorpora
en una de les seves obres de referència.
Ens referim a Emili o de l'educació,
text on reflexiona sobre el sentit de l'educació.
Malgrat el que se sol interpretar,
Rousseau no pren la naturalesa
com l'únic i millor educador de l'infant.
Més aviat defensa que el contacte directe amb la natura
genera un context educatiu virtuós.
La naturalesa marca límits i imposa un principi de realitat
que afavoreix un procés d'aprenentatge reeixit.
I és precisament en aquest context
on un acompanyant amatent i respectuós
amb els ritmes d'aprenentatge de l'infant
pot esdevenir un educador òptim.
Rousseau no va ser el primer pensador
que va criticar els models educatius de la seva època.
Pensadors coetanis, o que el precediren,
també van proposar alternatives,
ja sigui des de l'àmbit de la reflexió teòrica,
com va fer Rousseau,
o implementant experiències pràctiques.
Però la força dels seus plantejaments rau en el fet que va evidenciar
al segle XVIII, en plena transició a la modernitat,
el potencial emancipador del fet educatiu:
com l'educació pot ser clau per fer persones
i societats més lliures.
-Per a Rousseau, el model hegemònic d'educació del seu temps
era el principal factor d'alienació individual i col·lectiva.
Revisar-lo era un factor importantíssim,
potser el principal,
per aconseguir reconciliar l'individu amb la seva pròpia essència.
Com es desprèn de la cita anterior,
per a Rousseau hi ha dos models educatius
que competeixen entre si.
Un primer, en el qual bàsicament eduquem individus lliures,
persones connectades amb la naturalesa
i amb elles mateixes.
Un segon, en canvi, on bàsicament formem ciutadans.
-Rousseau aposta decididament pel primer model
i renega del segon.
Per això la seva crítica
sembla dirigida a l'escola tradicional,
és a dir, a aquell model escolar en què l'infant s'ha de sotmetre
a l'autoritat de l'educador
i en què es transmet un corpus moral inqüestionable,
sovint de matriu religiosa.
Es tracta d'un model d'escola
orientat al modelatge de ciutadans dòcils
i de treballadors que s'emmotllin al nínxol laboral
que la societat els té encomanat,
que s'adhereixin identitàriament a un model de societat, de nació
i a tot allò que la simbolitza.
-Rousseau també és molt crític
amb la indolència educativa de les elits del seu temps,
que mostraven una profunda deixadesa
respecte al fet d'educar els seus infants.
De fet, si ell hagués de triar, segurament preferiria
el tipus d'educació disciplinar de societats com Esparta
que no pas el tipus d'educació que es donava en societats
que ell interpretava com a decadents, com ara la seva.
Val a dir que hi havia una enorme distància
entre la contundència d'aquestes idees
i el que ell va exercir en la seva funció de pare,
però això són figues d'un altre paner.
-Per a Rousseau, l'educació és una finestra d'oportunitat única.
Calen modalitats educatives
que sàpiguen reconèixer el potencial dels individus
i el facin brotar sense deformar-lo.
L'educació no pot ser el procés d'imposició normativa
a què se sotmet, per exemple,
el protagonista de L'enigma de Gaspar Hausser,
un film de Werner Herzog inspirat en un cas real
que ocorregué a inicis del segle XIX.
S'hi aborda una vegada més
el procés de socialització d'una persona
que ha estat rescatada d'una situació de total aïllament social
sense contacte amb la humanitat.
Cal acompanyar i estimular els infants amb dedicació,
però sense imposicions explícites.
A la pregunta sobre "per a què educar?",
la resposta de Rousseau és clara i revolucionària.
Educar per fer persones lliures i autònomes,
no sotmeses acríticament a les lleis dels homes
que, conforme avança el model civilitzatori,
més els allunyen de la seva naturalesa interior.
Només els homes lliures i autònoms poden edificar una societat
basada en la idea del contracte social,
és a dir, en un acord reflexiu i consensuat entre individus.
-És per a mi un plaer conèixer-te, Gaspar.
Explica'ns com et senties en el teu captiveri,
en aquell soterrani tan llòbrec.
-Millor que fora d'ell.
-Però aquí estàs molt content, oi? I tots t'estimen molt.
-En definitiva, en Rousseau
tot comença per un trencament força radical:
l'escapada a un entorn educatiu virtuós,
proper a la natura, on predominin les relacions franques i sinceres
que trenquin amb les inèrcies nocives del seu temps.
-Posteriorment, altres pedagogs han intentat anar més enllà
en les idees de Rousseau,
ni que sigui perquè les han dut a la pràctica.
És el cas, per exemple, d'Alexander Neill,
que el 1921 va posar en marxa la seva escola Summerhill,
que s'allunyava del tipus de vincles tòxics,
d'impediments pedagògics basats en relacions no satisfactòries
que acaben entorpint d'una forma determinant
el tipus de progressió educativa dels infants.
-En aquest projecte trencador d'escola,
són els mateixos alumnes
els qui trien el currículum d'aprenentatges a seguir
sense l'existència de cap guia fixa d'estàndards que cal assolir.
Entre les diferents opcions formatives
que l'escola ofereix,
els sabers intel·lectuals tenen el mateix rang
que els coneixements artístics o pràctics.
Els alumnes decideixen bona part de les normes i regles
que han de regir el dia a dia de l'escola
mitjançant processos assamblearis.
El pas per aquesta escola ha de significar que els infants
es retrobin ells mateixos superant els traumes,
les repressions i les expectatives incapacitadores
que la societat els ha imposat.
En això s'adverteix la influència
que la psicoanàlisi va exercir sobre Neill.
De fet, Summerhill va créixer com un model d'escola alternatiu
per a aquells alumnes que no aconseguien encaixar
a les escoles tradicionals.
En bona mesura, es constituïa com un espai terapèutic
orientat a la restitució
de la integritat psíquica dels alumnes
que patien els efectes traumàtics d'una educació rígida,
jeràrquica i repressiva.
A Summerhill, l'infant podia redescobrir-se a si mateix
en un entorn flexible, horitzontal,
gestionat assambleàriament i sense imposicions curriculars.
Per fer-ho, però, havia de viure fora del seu nucli familiar,
percebut implícitament com una de les principals fonts
de malestar i frustració.
-Abans de Summerhill, però,
havia nascut tot un moviment a redós dels principis de Rousseau
i d'altres autors crítics amb l'educació del seu temps.
Es tracta de l'escola nova.
Ferrier, als anys 20 del segle passat,
va recollir els principis que estaven aixoplugant
les escoles que es reconeixien en el moviment de l'escola nova.
Repassem-ne uns quants.
Dels diferents projectes escolars i pedagògics
que s'han emmirallat en el moviment de l'escola nova,
Summerhill en seria una de les més heterodoxes.
També ho seria la famosa i controvertida Escola Waldorf,
fundada l'any 1919 pel filòsof austríac Rudolf Steiner.
-El model d'escola proposat per Steiner
respon a una cosmogonia espiritualista pròpia quasi religiosa
que provoca adhesions vehements i alhora allunyaments innegociables.
Però més enllà de la controvèrsia que pugui despertar
l'embolcall espiritualista i transcendent de la proposta,
de naturalesa poc científica
i que es podria considerar adoctrinadora,
la seva concreció pràctica se situa força propera
als principis de l'escola nova.
Com aquesta, pivota sobre un currículum alternatiu
amb una forta presència de components expressius, lúdics i de treball
en contacte amb la natura
En contrast amb Summerhill, a les escoles Waldorf,
tant l'estructuració curricular com el paper del docent
són més rígids.
Per exemple, s'hi aprenen diferents llengües
des de força aviat,
però, en canvi, s'afavoreix la integració dels pares
en un procés educatiu que, d'aquesta forma,
també pren un caràcter comunitari.
-Les tesis de l'escola nova sobre la necessitat d'eliminar
del procés educatiu les dimensions alienadores
formen part central dels clams pedagògics d'avui dia.
-Educar ha de consistir en un acompanyament
com menys invasiu millor de l'infant
que, de forma espontània, impulsat per una curiositat innata,
descobreix quin és el seu entorn i com i per què funcionen les coses.
D'aquest acompanyament se'n pot arribar a dir antieducació,
perquè l'educació en el sentit canònic
és entesa en negatiu,
com una intromissió injustificada, manipuladora i neurotitzant
en el lliure desenvolupament de l'infant.
-Voleu dir que és el mateix?
-No, és un gripau.
-No, deu ser una serp.
-Vols dir?
-Uns vaixells que floten molt.
-Té potetes, oi que sí?
-Té potetes al coll?
-Les veus?
-Aquest és molt guapo, mira.
-Ah, mira, té les potetes allà.
-Però encara no li han crescut. -Encara no li han crescut.
I les fa servir per a alguna cosa?
-Quan es fa gran, li creixen més.
-Ja està.
-I després d'on li surten les potes i les cames?
-...fan l'evolució.
-Un exemple en podria ser
aquest fragment de La educación prohibida.
Es tracta d'un documental
que està tenint un extraordinari ressò a les xarxes
als darrers anys.
En ell s'hi fa una defensa grandiloqüent
dels models d'escola que trenquen amb les formes de fer tradicionals.
-L'escola va construir els fonaments sobre una idea essencial
que transcendeix a tota la seva estructura:
la noció que els nens estan buits.
I en conseqüència,
la seva individualitat pot ser trencada i reformada,
intervinguda d'acord amb necessitats externes.
El nen ha estat considerat un objecte d'estudi,
una rata dins del laboratori de socialització
més gran de la història,
l'objectiu principal del qual va ser modelar l'ésser humà.
-Això és molt humà,
pensar que el bosc, si no el cuidem, es malmet.
El bosc, si el deixem tranquil, ja és suficient.
Tot el que tenim de bosc
és perquè l'ésser humà no hi ha intervingut.
Però l'ésser humà creu que intervenint-hi
fa millor les coses.
-Dins la llavor d'un arbre
hi ha tota la informació que aquest ésser necessita
per desenvolupar-se.
L'ambient que l'envolta conté
tot el que l'arbre necessita per créixer.
Però aquest desenvolupament depèn
de l'estructura interna de la llavor.
Totes les reaccions a les condicions externes
estan planificades a l'interior de cada ésser,
tant d'un arbre com de l'home.
La formació dels òrgans vitals, l'estructura òssia, els teixits
i les característiques bàsiques de cadascun de nosaltres
són el resultat d'un procés intern, autònom,
que no requereix la intervenció de l'ésser humà;
on la mare només satisfà els recursos necessaris,
però no dirigeix.
-Una de les principals crítiques que es pot fer
a aquest tipus d'orientació pedagògica
és que tendeix a obviar que els éssers humans
bàsicament som éssers simbòlics.
És a dir, que en tot el procés educatiu
de socialització,
les interaccions humanes estan en el centre.
És possible esdevenir
un model pedagògic realment trencador i emancipador
sense tenir això en el cor de les teves reflexions?