Tota aquesta explicació està prenent un biaix una mica massa sociològic
i convindria afegir-hi elements que complementin aquesta mirada.
Ens referim a incorporar tota la dimensió més psicològica,
més basada en la comprensió dels processos
de transmissió de coneixement.
Tot allò que està més focalitzat en el com eduquem
i no tant en el què eduquem, en les coses que transmetem.
Des d'aquest punt de vista,
no preocupa tant allò que té a veure amb el defora de l'infant
sinó amb la seva interioritat.
Què passa dins nostre quan aprenem?
Què fa que una experiència educativa sigui una experiència reeixida
o que només ho sembli.
Què fa puguem extrapolar els coneixements que aprenem
a altres situacions d'una manera creativa i innovadora.
Tot això són preguntes cabdals de la pedagogia
que tenen a veure amb el com eduquem.
I ho abordarem amb profunditat en el tercer capítol.
Hi ha tota una altra vessant de l'educació que remet
a aquestes preocupacions psicològiques
que no té a veure tant amb això com amb una dimensió nova.
Una dimensió no vinculada ni al procés de socialització
ni al de transmissió de coneixements.
Aquest tercer vessant,
que guanya pes en les teories educatives recents
guarda una certa sintonia amb una de les característiques
de l'ésser humà que havíem menystingut.
Els seus instints.
És el vessant de l'educació que es preocupa
per allò inconscient o irreflexiu
i que fa que el que ens trobem a la vida
es tradueixi en malestar o en benestar personal.
En angoixa, frustració i vergonya
o bé, satisfacció, alegria i plenitud.
És, en definitiva,
l'educació que es preocupa per les emocions.
Aquest corrent és hereu de la tradició psicoanalítica
inaugurada per Sigmund Freud,
que es va popularitzar enormement des dels anys 20 del segle passat.
Tot penetrant en àmbits com l'organització empresarial,
o les teories educatives.
No hablan de objetivos de desarrollo humano profundo...
Des d'aquesta perspectiva psicologista,
la importància d'allò emocional pren sentit per si mateix.
L'educació no té com a objectiu principal
fer ciutadans o professionals,
sinó acompanyar el procés de creixement
perquè les persones siguin felices i confiïn en elles mateixes.
En darrer extrem,
l'educació es concep com una eina terapèutica
que no es preocupa pel defora de l'individu,
sinó per la seva interioritat, perquè és dins de l'individu
que es pot localitzar allò que no està emocionalment ben resolt
i que és font de malestar.
En aquest sentit, l'educació ha de ser un procés
d'autoreconeixement i acceptació.
En cas d'estar ben orientada,
esdevé una garantia de benestar present i futur.
És un punt de vista que tendeix a veure el defora de l'individu,
la societat amb les seves normes, tabús, condicionaments...,
com allò que acaba generant malestar emocional en les persones.
El professor acrític no és altre cosa
que un repressor emocional que exerceix com a tal
en la seva relació amb els infants.
Ara bé, les coses poden ser d'una altra manera.
Es pot pensar en una educació, una escola i un professor
que no exerceixin el rol de repressor.
Ho veurem en el següent exemple.
-¿Sabéis quién sois? -Yo no.
Yo lo tengo muy claro. Cada vez que me pongo un adjetivo
o digo "creo que soy así", la vida me demuestra
que soy lo contrario.
-Nadie sabe quién es. -Es una tontería, es inútil.
-¿No tiene utilidad conocerte? -No.
Tenéis que dejar de pensar...
A mí me parece muy esotérico esto de...
Formas puras de una persona y esas cosas. No.
Somos...
-Unos cachos de carne con... -Patas.
-Con influencias de los demás. -Yo también lo pensaba,
pero a partir de venir aquí
estoy empezando a ver las cosas de una manera más... Espiritual.
Si hubieses entrado aquí y luego hubieras pensado como yo,
quizá te hubieras quedado como yo. Es simple.
Cuando no sabes lo que quieres, te influye lo último que has visto.
No me considero una persona muy influenciable.
El problema es que tú estás así y ella, así.
Ella puede estar así, tú también y yo no.
Esto es muy...
Te haces tú el papel este de que la peña va contra ti.
No, pero pone nervioso.
Siempre estás nervioso. A la mínima saltas.
-Vamos a dejar este tema. -¿Ves como estás nervioso?
Si te molesta, sí.
Hay que relajarse, haz meditación.
Digo lo que quiero de ti. Si no quieres, no escuches,
pero yo lo puedo decir.
¿Qué es, un desafío? ¿Esto es un desafío?
-No es un desafío. -A ver quién la dice más gorda.
Nosotros estamos opinando. Así de simple.
Dejadme en paz.
-Ya ha contestado. -En serio, ¡ya basta!
-Tú te estás buscando una hostia. -Dos.
Tú estás...
Tú estás muy machito hoy.
¿De qué coño vais?
¿Queréis que empiece a dar hostias? Os lo estáis buscando.
Siéntate aquí.
¿Cómo lo viví?
Con sorpresa hasta cierto punto,
y lo que más me impactó no fue su rabia expresada,
sino el comportamiento sereno de los demás.
Eso es para mí... Además eso significaba
que habíamos logrado un avance y un trabajo.
Permíteme que la encienda. Ay, que se apaga.
Enciende tú otra.
A ver si hay suerte y se me encienden, porque...
Se vuelve a apagar.
Yo apago la tuya y tú apagas la mía.
¿Habéis visto qué sabiduría?
Yo apago su luz y él apaga la mía.
Después de tanto enfrentamiento, algo le surge de dentro.
No hay juicio, no dice: "Yo lo hago bien y tú lo haces mal".
Dice: "Ah, es que nos apagamos las luces".
Eso es una sabiduría grandiosa.
Cuantas veces en las relaciones de pareja,
entre maestro y alumno, en cualquier relación,
nos apagamos las luces.
Cuando dos personajes con mi carácter
y el de Pol Pérez se encuentran, se apagan las luces.
Esa frase vale
por toda la intervención de Pol Pérez.
Es la sabiduría de Pol Pérez.
Es un regalo de él a la clase y a mí.
A risc de generalitzar en excés,
podríem defensar que els corrents focalitzats
en el creixement emocional
veuen l'educació orientada a cultivar el que tenim
d'Homo simbòlics
com una font de traumes, neurosis i malestar per als infants.
Perquè imposa massa normes i obligacions.
És el que en psicoanàlisi consideraríem
un superego castrador.
Quant a l'educació instructiva,
concebuda com l'esforç per maximitzar
el nostre potencial com a Homo sapiens,
la veuen també com a alienadora perquè tendeix a reduir l'individu
a l'engranatge d'un sistema centrat a distribuir coneixements
i rols professionals,
sense ajudar-lo a descobrir la seva autenticitat interior.
Esdevenen només peces de la cadena de muntatge del capitalisme,
com el Charles Chaplin de Temps moderns.
No deixa de ser paradoxal que una crítica ferotge, a vegades,
als processos de racionalització o de normativització
que sol comportar l'educació vingui acompanyada,
com passa sovint, de pràctiques educatives
que també són profundament
normativitzadores i racionalitzadores.
El treball educatiu sobre les emocions
pot ser una tasca orientada a normativitzar i normalitzar
l'expressió de les emocions
subjectes a l'anàlisi sistemàtica de l'educador
i a l'autoanàlisi que s'exigeix a l'alumne.
Així, les emocions són objecte d'una exploració
i autoexploració analítica,
que fàcilment pot ser vista, precisament,
com anul·ladora de l'espontaneïtat emocional
dels propis infants.
Llavors, quan tu creguis que estàs més relaxada
penses què pots fer quan surtis.
Doncs, si aquell nen, per exemple, t'ha agafat...
Llavors els expliquem coses que passen realment a l'aula.
Va passar una altra tortuga
i sense voler li va tirar tots els colors a terra. Ah!
La tortugueta... Què va passar? Què va fer?
Volia pegar-li, molt bé, Eneko. Volia pegar-li.
Perquè l'altra tortuga li havia tirat els colors.
Però va pensar...
"No! He de fer el que m'ha dit la tortuga. Què he de fer?"
Això!
Es va ficar dintre de la seva closca,
va estar uns minuts dintre i després va sortir
i no li va dir res.
La senyoreta es va posar contenta. I la tortuga, també.
Perquè així ella se sentia més feliç.
I va començar a relacionar-se amb els companys
i els companys ja volien jugar amb ella.
I així va aprendre la tortugueta que no podia fer sempre,
quan estava rabiosa, el que li passava pel cap.
Tot el que li passava pel cap quan estava enfadada
no era bo, ni per a ella, ni per a la resta de companys.
Així és com els expliquem el com ens podem autoregular.
L'educació emocional pot ser interpretada
com una fórmula educativa molt intervencionista i directiva.
No es pot penjar a tota la tradició la llufa de ser-ho,
però cal tenir en compte aquesta advertència.
Així doncs, una triple naturalesa d'Homo simbòlic, d'Homo sapiens
i d'Homo emocional.
La societat, el coneixement i l'individu
com els tres grans àmbits que omplen de sentit i contingut
la tasca educativa
i que són objecte de preocupació de les teories de l'educació.
Aquestes teories poden estar més preocupades
en un dels àmbits educatius o en un altre,
a partir d'una concepció del l'ésser humà
que prioritza una o altra de les seves naturaleses.
Poden resoldre les controvèrsies
que hem plantejat de formes totalment contraposades,
fins i tot si es focalitzen en un mateix àmbit
i comparteixen a grans trets
la concepció sobre què és l'ésser humà
i el coneixement.
Alhora, també poden ser més complementàries
del que pugui semblar.
Fins i tot a desgrat del que en pensin els pensadors
que les han concebut.
En els següents capítols
aprofundirem en les propostes educatives
de diferents tradicions i escoles,
mirarem de descobrir-ne les tensions fonamentals
i també els possibles espais de convergència.