La ciència i la tecnologia són omnipresents
en la nostra cultura i vida quotidiana.
De vegades, de manera evident, perquè cada vegada utilitzem
més aparells electrònics i més freqüentment,
i d'altres, de manera més subtil, perquè molts dels aliments que mengem
són fruit de processos tecnològics molt sofisticats
amb molta recerca científica al darrere.
Àmbits com l'agricultura o la medicina,
tradicionalment poc tecnificats, es duen a terme ara
mitjançant sistemes tecnològics molt complexos.
Si obrim un diari qualsevol o veiem un telenotícies,
els temes científics i tecnològics ja no ocupen
sols les seccions de ciència i tecnologia.
Grans qüestions polítiques, socials, culturals o econòmiques
estan ara fortament lligades a temes com el canvi climàtic
a causa de les emissions de CO2, les nostres fonts d'energia,
el control de les dades personals a Internet
o els medicaments que prenem.
Molts experts consideren la nostra cultura
com una cultura bàsicament tecnocientífica.
Tot i que la humanitat des dels seus orígens
s'ha distingit d'altres espècies per la seva capacitat
per fabricar i usar artefactes,
avui dia cada vegada més aspectes de la vida humana
depenen directament o indirectament de la tecnologia i la ciència.
Però a què respon l'evolució de la tecnologia?
Què o qui marca la història dels artefactes tècnics?
Quin lligam hi ha entre el desenvolupament tecnològic
i les transformacions socials?
La visió tradicional de la relació entre tecnologia i societat
és unidireccional.
Pensem que la tecnologia influeix en la societat,
la condiciona, però que, en canvi,
la societat no té gaire influència en la tecnologia. Això què vol dir?
Vol dir que la tecnologia és un factor determinant, influent,
en els canvis socials.
Per això parlem de conseqüències socials
o d'impactes socials de la tecnologia.
I en una visió més extrema, anomenada determinisme tecnològic,
arribem a pensar que la tecnologia és el factor més important
a l'hora de condicionar els canvis socials en la història.
Si veiem les denominacions que els historiadors han usat
per descriure les diferents etapes de l'evolució humana,
de les societats humanes,
parlen de l'Edat del Ferro, l'Edat de Pedra
i més recentment de la societat industrial
de la societat postindustrial, de la societat de la informació...
En canvi, quan veiem l'altra cara de la moneda,
en quin sentit la tecnologia és influïda pel context social,
la idea no és tan clara.
De fet, la visió tradicional és que la tecnologia segueix
una mena de lògica pròpia.
Quina és aquesta lògica pròpia? Bàsicament que els artefactes
són substituïts per artefactes cada cop més eficients o eficaços.
Això és el que marca l'evolució de la tecnologia
sense una gran influència del context social o forces socials.
Aquesta visió, que continua sent la imperant actualment,
ha estat fortament qüestionada les darreres dècades
per molts historiadors i sociòlegs de la ciència i la tecnologia
com veurem al llarg d'aquest curs.
És innegable que les tecnologies tenen impactes socials,
però ara sabem que tot un seguit de factors i forces socials
poden afectar i condicionar les innovacions tecnològiques
i que el desenvolupament tecnològic
no segueix una lògica pròpia autònoma.
En primer lloc, la ciència i la tecnologia
es desenvolupen sempre en un context social.
Aquest context social seria un context econòmic, polític...,
és a dir que no es desenvolupen en el buit,
sinó que tenen a veure amb una demanda social,
amb alguna necessitat de transformació social, etc.
A banda d'això, els enginyers i desenvolupadors tecnològics
quan desenvolupen un artefacte, estan fent una proposta social.
Hi ha un autor que m'agrada molt que parla d'enginyers sociòlegs
per referir-se als enginyers. En el fons,
per exemple, si estàs proposant un cotxe elèctric,
no estàs proposant simplement desenvolupar un aparell
que funcioni amb electricitat, sinó que estàs proposant
una societat més neta, una ciutat amb menys soroll
amb menys contaminació; una societat en la qual el cotxe
no sigui un símbol d'estatus, ja que les prestacions
dels cotxes elèctrics no seran les mateixes
que les dels cotxes d'explosió, etc.
Estàs fent una proposta social determinada.
En aquest sentit, la reacció que tindran
els potencials compradors estarà determinada
per quina proposta social hi ha,
no només per si l'aparell funciona o no;
hi ha més coses associades a això.
Tot desenvolupament tecnològic té aquesta dimensió social.
Però també ho podem dir de la ciència del coneixement.
La imatge tradicional de la ciència és que progressa
per la curiositat desinteressada dels científics.
Però si analitzem les dades, ens adonarem que aquest desinterès
no és tan clar si pensem en què s'investiga en medicina.
Un podria pensar que s'investiguen les malalties que afecten més gent,
però no és ben bé així, en tot cas, s'investiga en malalties
que afecten gent que té recursos econòmics
per pagar les medecines que es desenvoluparan per curar-les.
Per exemple, la malària, una malaltia que afecta milions de persones,
no ha estat fins fa molt poc i per la voluntat d'un científic,
el Patarroyo, que s'ha desenvolupat una vacuna per combatre-la.
D'alguna manera, hi ha una pressió social,
una dimensió social que afecta el propi procés
de desenvolupament científic: què s'investiga i com s'investiga.
Un altre exemple: si em preguntessis per alguns dels problemes socials,
que anomenem socials, però que són tècnics i científics,
i ens afecten avui dia, com el forat de la capa d'ozó;
si hagués d'explicar-ho com un problema científic,
podria fer-ho, però també com un problema tecnològic
i com un problema social.
On acaba un i on comença l'altre?
Per aquesta raó, en el camp d'estudis de la ciència i la tecnologia
solem parlar del teixit sense costures
que conformen ciència, tecnologia i societat.
És molt difícil establir fronteres clares
d'on acaba una cosa i on comença l'altra
perquè tots els problemes tenen aquests tres components,
i encara més a la societat del coneixement.
És molt difícil destriar entre ciència, tecnologia i societat
i això fa també que els problemes que hem d'afrontar
siguin especialment complexos, però també interessants.
La nova visió de la tecnologia i la seva relació amb la societat
posa en dubte un dels estereotips que més fortuna han fet
al voltant de la tecnologia:
la suposada neutralitat de la tecnologia.
Se'ns diu que els artefactes tècnics són neutrals,
ni bons ni dolents,
i que es poden utilitzar tant de manera positiva com negativa,
però que no tenen ni color polític
ni són més afins a uns valors que a uns altres.
Fa mig segle, l'historiador de la tecnologia Lewis Mumford
va voler desmuntar aquesta concepció tan arrelada a la nostra cultura
i va mostrar com al llarg de la història
havien conviscut dos tipus de tecnologies
que va anomenar, de manera provocativa,
tecnologies democràtiques i tecnologies autoritàries.
Mumford va ser un dels primers autors a dir explícitament
que la tecnologia podia no ser necessàriament neutra
des del punt de vista polític.
La seva tesi bàsica és que al llarg de la història
han conviscut dos tipus de tecnologies:
unes que va anomenar, provocativament, autoritàries
i d'altres que anomenava democràtiques.
Les autoritàries, per a Mumford, eren aquelles tecnologies que...
són compatibles o requereixen
una mena de sistema polític jerarquitzat,
centralitzat,
en què prima la uniformitat, l'estandardització...
En canvi, les democràtiques, són aquelles d'escala més petita,
no necessàriament uniformes ni estandarditzades
i que no requereixen un control centralitzat
ni un sistema polític molt estructurat,
sinó que depenen de comunitats petites
i, amb la seva pròpia terminologia, són d'escala més humana.
Mumford va situar l'origen de les tecnologies autoritàries
en el naixement dels grans imperis a l'antiguitat, dels protoestats.
Un dels exemples bàsics que va posar d'aquestes tecnologies autoritàries
que ell anomenava megamàquines,
són les piràmides egípcies, que no només requereixen
un aprenentatge tecnològic i tècnic per construir-les,
sinó també una organització centralitzada,
molt jeràrquica, etc.
Més actualment seria l'energia nuclear.
Les plantes nuclears requereixen també un sistema d'aquest tipus.
En canvi, les democràtiques són aquelles tecnologies
que, en contraposició a l'energia nuclear,
serien els panells solars, que no requereixen
aquesta mena de control, ni per temes de seguretat
ni per altres qüestions.
La seva tesi el que acabava dient és que al llarg de la història,
sobretot al llarg del s. XX, aquestes tecnologies autoritàries
havien guanyat molt més pes que les tecnologies democràtiques.
El fet que les tecnologies puguin encarnar valors diferents
implica que no hi ha res de necessari ni d'inexorable
en la història de la tecnologia,
és a dir, el desenvolupament tecnològic
és contingent, sempre hi ha més d'una manera
de dissenyar una tecnologia.
Dit en altres paraules, la innovació tecnològica
sempre pot anar en direccions diferents o alternatives.
Quan se'ns diu que cal més innovació en un àmbit concret,
sempre és pertinent preguntar: "Innovació cap on?".
Actualment, el programari que usem per als dispositius electrònics
pot ser lliure o de codi obert, o de propietat.
Ambdues opcions encarnen no només maneres diferents
d'entendre la programació informàtica,
sinó el que és més important, idees contraposades
sobre el que els usuaris poden fer o no amb els ordinadors.
Això és important perquè la nostra relació
amb els artefactes tècnics acostuma a plantejar-se
només en termes de consum.
Més que usuaris, se'ns considera consumidors de tecnologia
i, per tant, davant la tecnologia se'ns atribueix un paper passiu.
És cert que tendim a tenir una visió passiva dels usuaris.
Fins a cert punt és veritat que els aparells tecnològics
tendeixen a imposar una forma de ser fets servir.
Això té relació amb el que en els estudis de ciència
i tecnologia anomenem script: tot aparell tecnològic té un guió,
una forma d'ús.
Aquests guions de forma d'ús poden ser bastant rígids.
Ara bé, també és cert que tot usuari
s'apropia d'un aparell tecnològic, el fa seu i d'alguna manera
també introdueix variacions en aquest script,
en allò que s'espera d'aquest aparell.
D'exemples, n'hi ha de tota mena.
A mi m'agrada molt un que és la teleassistència.
La teleassistència és un aparell que s'instal·la
a casa de les persones grans perquè puguin avisar
en cas de tenir una emergència.
L'aparell s'instal·la al costat del telèfon
i a les persones grans se'ls demana que portin un penjoll.
En aquest penjoll tenen un botó que posa en marxa l'aparell
per parlar des de qualsevol lloc de casa amb una central d'alarmes
que els pregunta si tenen algun problema.
Què passa quan incorpores això a una casa?
D'entrada, el servei insisteix molt seriosament
en com ha de ser utilitzat aquest aparell.
Li diu a l'usuari que sobretot porti sempre el penjoll
perquè està dissenyat perquè es dutxi i dormi amb ell,
està pensat perquè el porti sempre a sobre.
Això és molt important i se li recorda constantment.
Què fan els usuaris?
Responen a això en funció de les seves necessitats
i de les seves...
dels seus desitjos, de la seva forma de vida,
de les seves relacions, etc.
Per què fan això? Perquè aquest aparell no és neutre,
aquest aparell els està interpel·lant.
Si porten un penjoll, i això molta gent gran ho diu,
se senten que estan declarant la seva fragilitat,
la seva necessitat de cura, i això no és una imatge
que la gent vulgui donar.
Això fa que molts usuaris no portin el penjoll tota l'estona.
Què fan aleshores?
Tenen pràctiques personalitzades
en què desenvolupen criteris per saber quan l'han de dur.
Recordo que una senyora ens deia
que no el portava tota l'estona, però que si havia de netejar la cuina
i s'havia d'enfilar a una escala, se'l posava.
Ella considera que allò és una pràctica de risc,
es posa el penjoll, neteja la cuina, baixa i ja ha fet la feina.
Això què vol dir? Vol dir que les persones,
davant d'un aparell,
és evident que tenim unes formes personals d'ús,
i l'utilitzarem en funció de les nostres necessitats
i en funció de com aquest aparell ens interpel·li a nosaltres
en la nostra forma de ser, la nostra identitat, etc.
El cas de la teleassistència és molt clar,
però n'hi hauria de més casos.
Aquest, però, és molt il·lustratiu per com els usuaris
responen a la forma d'ús que demana l'aparell.
La intervenció dels usuaris en la tecnologia i la ciència
i la possible democratització de la recerca i la innovació
és un dels grans temes de la societat contemporània.
La cultura tecnocientífica no només es caracteritza
per l'omnipresència de la ciència i la tecnologia,
sinó per la proliferació de conflictes al seu voltant.
Les controvèrsies tecnocientífiques públiques
són el pa nostre de cada dia.
L'escalfament global
i les mesures polítiques necessàries per pal·liar-lo,
els organismes modificats genèticament,
les pandèmies,
els efectes sobre la salut de les radiacions electromagnètiques,
els efectes secundaris de molts medicaments,
el mercadeig amb les nostres dades
per part de grans corporacions a Internet
o els residus nuclears
semblen qüestionar el lligam tradicional
entre la ciència i la tecnologia, d'una banda,
i el progrés social, de l'altra.
Hem heretat una imatge que prové del s. XIX
en què qualsevol avenç científic o tecnològic
ens porta automàticament a un millor benestar social,
fins i tot moral, dirien els il·lustrats.
Aquesta és una idea que ha entrat en crisi al llarg del s. XX,
sobretot després de la Segona Guerra Mundial.
El que va significar tota la tecnologia i la ciència
al servei del règim nazi, els camps de concentració,
les bombes d'Hiroshima i Nagasaki, després de la Segona Guerra Mundial
marquen un punt d'inflexió.
Alguns historiadors de la tecnologia han parlat d'un pessimisme postmodern
que es va gestant al llarg de la segona meitat del s. XX,
en el qual aquesta idea ingènua que qualsevol invenció,
qualsevol màquina o nova tecnologia
és sempre positiva i millora la vida d'una manera quasi crítica lineal,
no és tan senzill.
Sobretot, en el món cientificotecnològic o tecnocientífic
en què vivim avui dia,
en el qual temes com el canvi climàtic,
qüestions sanitàries, mediambientals en un sentit ampli,
qüestions de gestió de la informació...,
són temes d'una extremada complexitat
en què és molt difícil arribar a un consens.
En aquests temes hi ha opinions controvertides
entre diferents experts i diferents grups en l'opinió pública
que fan que les decisions que es prenen per evolucionar
cap a una direcció o una altra siguin molt més complexes
del que podríem pensar.
És a dir, aquí la idea interessant seria comparar la història
o la nostra evolució cientificotecnològica
com un tronc lineal
o com un arbre amb moltes branques,
i moltes d'aquestes branques es gesten
d'una manera complexa en les societats actuals.
Aquesta idea que amb més ciència, més tecnologia,
més progrés inqüestionable, més felicitat humana,
més benestar, etc., és una idea massa simple
que desgraciadament ja no tornarà.
Un dels trets de la modernitat ha estat l'establiment
d'una frontera clara entre la ciència i la política.
La ciència s'ocupa dels fets i la política dels valors.
Les decisions polítiques es poden prendre
sobre la base de de certs coneixements científics,
però aquests no estan influïts per valors o posicions polítiques.
Actualment, però, i en moltes d'aquestes controvèrsies
el paper dels experts científics se sol posar en qüestió.
La qüestió de qui és un expert i qui té l'última paraula
per prendre decisions importants en temes mediambientals, sanitaris,
tecnològics, nanotecnològics,
avui dia és una qüestió molt complexa.
Hem heretat del s. XX aquesta idea de l'acadèmic respectat,
confortablement instal·lat en les seves institucions acadèmiques
en les quals tenia una certa llibertat,
un cert blindatge moral i intel·lectual;
davant de segons quins tipus
de qüestions cientificotècniques actuals,
aquesta és una qüestió més controvertida.
L'exemple del canvi climàtic és evident:
Hi ha molts científics que han invertit
anys i anys de recerca des de la seva especialitat
en qüestions més biològiques, meteorològiques, químiques,
físiques, d'enginyeria, ecològiques, etc.,
cada un des de la seva especialitat com a expert,
i no són capaços de resoldre el problema.
Pretendre que cadascun d'aquests experts té una opinió
apolítica neutral objectiva és també una ingenuïtat.
Vivim en un món en què novament hi ha un intent de tecnocràcia,
en el sentit que l'opinió de l'expert és la definitiva
o desitjaríem que fos definitiva,
però ens enfrontem a una sèrie de problemes
en els quals el propi expert és feble davant de les decisions.
És a dir, en tots aquests temes nano o bioambientals
inevitablement els factors polítics, econòmics, geoestratègics,
estètics, relacionats amb els mass media, etc.,
tenen una gran importància.
Ja pot publicar l'expert molts articles de primera fila
a les millors revistes internacionals,
que la seva opinió sempre queda limitada.
Per tant, la idea de poder separar el coneixement científic de l'expert
i les decisions polítiques, socials, que se'n deriven
és una idea ingènua.
N'hi ha molts...
Per exemple, historiadors de l'Alemanya nazi
com el nord-americà Robert Proctor, diuen precisament que
amb la pràctica quotidiana dels científics s'està fent política.
No es pot distingir la construcció del coneixement
de la pròpia política.
Sheila Jasanoff, una altra autora nord-americana,
parla també d'una mena de co-construcció.
El coneixement i les decisions polítiques
van absolutament juntes.
Pretendre que un expert és un personatge molt intel·ligent
que sap molt d'un tema
i que les seves decisions seran objectives, neutrals,
aproblemàtiques i que seran aplicades sense problemes a la societat,
desgraciadament també és ingenu.
Aquest tipus de qüestions, que marquen la nostra època
i ens aboquen a una forma diferent d'entendre la nostra relació
amb la ciència i la tecnologia, són les que abordarem en aquest curs
sobre ciència i tecnologia en la societat contemporània.