La igualtat és el tercer gran pilar
que sustenta les ideologies d'emancipació
En termes generals,
tendim a situar la igualtat dins de l'àmbit de l'economia
i l'associem al volum de recursos materials o econòmics
que tenen els individus.
Una distribució igualitària és aquella
en què el volum de recursos d'uns i altres individus
no difereix massa,
i una distribució desigual és aquella en què difereix molt.
Des d'aquesta perspectiva,
l'aposta en favor de la igualtat és especialment forta
en el pensament llibertari i socialista.
-En els seus postulats, la propietat privada,
la concentració del capital
i el control privat dels mitjans de producció,
fonaments del sistema capitalista,
esdevenen incompatibles amb la igualtat.
Davant d'això, la voluntat d'assolir una redistribució igualitària
ressona en els models de reciprocitat igualitarista d'antuvi.
Però hi ha una diferència fonamental
entre les propostes marxistes i llibertàries.
El socialisme considera imprescindible
una estructura centralitzada de planificació i redistribució
per escalar i universalitzar la igualtat
en la distribució econòmica de recursos i oportunitats.
En canvi, l'anarquisme defensa que allò que cal escalar
són les fórmules d'autoorganització econòmica
i de participació democràtica directa.
Perceben les estructures estatals
com a mecanismes de gestió de poder que generen desigualtat,
perquè la forma d'accedir-hi no pot ser democràtica.
En el millor dels casos, la igualtat econòmica que s'assoleix
desencadena una profunda desigualtat en l'acumulació de poder.
-Aquesta desconfiança s'expressa, per exemple,
en el fet que el principal sindicat anarquista espanyol, la CNT,
no deixés afiliar-s'hi als funcionaris públics
abans de la Guerra Civil Espanyola.
Dins de les societats capitalistes d'avui,
aquesta confrontació entre igualitarisme d'arrel marxista
i igualitarisme d'arrel llibertària
té conseqüències significatives en les preferències d'uns i d'altres
pel que fa al desplegament de les polítiques socials.
Mentre que els primers aposten inequívocament
per la provisió pública dels serveis bàsics,
les sensibilitats llibertàries són més ambivalents.
Hi ha qui considera més important
generar una alternativa a la provisió pública,
autònoma i impulsada per cooperatives i entitats independents
i sense afany de lucre.
És la forma de controlar l'acumulació i la distribució desigual de poder
que inevitablement invoca l'estatisme.
En contrast amb aquestes posicions igualitaristes,
el liberalisme clàssic defensa un concepte ben diferent d'igualtat.
-En consonància amb la seva concepció de l'ésser humà,
la igualtat s'ha d'associar, sobretot,
a la igualtat formal davant de la llei,
i no pas a una igualtat en la redistribució dels recursos
que genera l'economia.
D'una banda, fer avançar massa la igualtat
té un problema d'ordre pragmàtic.
Pensar que l'economia funcionarà
partint de la propensió natural de l'individu
a col·laborar amb els altres, com fan els llibertaris,
és una ingenuïtat.
I la planificació propugnada pel socialisme
tampoc no pot substituir eficientment el mercat i la llibertat comercial
com a motor de la producció econòmica i del creixement.
Però tant o més important que això és que posar la igualtat al centre
fa la societat injusta,
perquè tot guany en termes d'igualtat
soscava el principi moral superior de la llibertat.
En aquest sentit, la política social se sosté sobre un element
que interfereix en la llibertat individual:
la política fiscal.
Tota càrrega impositiva és una intromissió de l'estat
en un bé que hauria de ser inalienable:
la propietat privada.
-Aquesta darrera afirmació s'ha de matisar una mica.
Si bé és cert que bona part del liberalisme clàssic
ha fet una defensa tancada de la propietat privada,
molts dels pensadors liberals clàssics,
com Adam Smith o John Stuart Mill,
eren crítics amb una acumulació de patrimoni i renda
que afavorís l'enriquiment mitjançant dinàmiques extractives,
i no productives.
El lliure mercat havia de superar lògiques d'acumulació especulativa
pròpies de la societat aristocràtica i feudal.
Però en qualsevol cas, per al liberalisme clàssic,
una societat desmercantilitzada,
ja sigui en la versió estatista socialista
o bé en la versió desestatalitzadora anarquista,
fa desaparèixer l'estímul bàsic que activa la producció:
la voluntat de millorar personalment,
o bé la certesa que, en cas de no treballar,
en patiràs les conseqüències.
En ofegar la iniciativa privada, s'atura el progrés econòmic
i l'enriquiment general de la societat.
La conseqüència és que l'obsessió igualitarista
provoca una economia empobrida
on només és possible igualar per sota.
Però ja hem vist com a partir dels anys 30 del segle XX,
partint de les aportacions de Keynes,
apareixen teories econòmiques lliberals alternatives
que, acceptant la preeminència del mercat,
contradiuen la tesi que tota desmercantilització
i tota política social
siguin un llast per al progrés econòmic.
-Una idea bàsica d'aquestes teories
és que, si bé és cert que fer partir l'organització
de bona part de l'economia del mercat
és positiu per al creixement i progrés econòmic,
la concentració de capital esdevé més un fre
que un estímul per a aquest creixement.
En canvi, limitar significativament
la concentració especulativa de capital,
desactivar la concentració monopolística
del capital en certs sectors
o potenciar la redistribució
té un efecte estimulador de l'economia.
Autors com Thomas Piketty, Paul Krugman o Joseph Stiglitz
encapçalen avui dia aquest corrent de pensament.
En bona mesura, la socialdemocràcia
esdevé l'expressió política d'aquests plantejaments,
que no veuen els règims de benestar amb ressignació,
sinó com un punt d'equilibri desitjable
entre mercantilització i desmercantilització igualitarista.
-Davant d'això, els corrents neolliberals,
que segueixen la tradició antiintervencionista clàssica,
apunten que fins i tot les polítiques socials més marginals,
les que s'articulen des dels règims de benestar més restrictius,
tenen l'efecte pervers de convertir els individus
en membres passius i acomodats de la societat,
incapaços de responsabilitzar-se d'ells mateixos.
És l'efecte produït
pel tipus de transferències econòmiques condicionades
que, projectant els mecanismes propis de la caritat privada
a l'assistència pública,
es dirigeixen a sectors de la població
especialment desafavorits.
Aquesta escena de Million Dollar Baby
del director Clint Eastwood,
molt significat políticament en favor de les tesis neoliberals,
ho exemplifica:
La protagonista lluita per complir el seu somni
de fer-se boxadora professional,
malgrat tenir unes condicions de vida molt precàries.
I aconsegueix assolir el seu somni.
La seva família, en canvi,
mira de soscavar el seu afany de superació
perquè es contradiu frontalment amb el seu estil de vida,
acomodat a la dependència de l'ajuda pública.
Però el cert és que no és la política social redistributiva
la que crea la pobresa.
La prova més evident
és la gran quantitat de treballadors pobres
que hi ha als EUA.
Persones que, malgrat acumular més d'una jornada laboral,
no aconsegueixen superar el llindar de la pobresa relativa.
Sense redistribució estatista,
la pobresa existiria i existeix igualment,
i té conseqüències més dramàtiques
en no haver-hi aquesta xarxa de seguretat.
Però hi ha polítiques de redistribució que poden tenir
l'efecte d'arrelar culturalment les persones
en posicions de dependència i subalternitat.
Passa quan les ajudes es condicionen a que aquells que les reben
siguin definits i representats com a pobres,
fins al punt de poder quedar encasellats identitàriament
en aquestes posicions.
-La paradoxa que l'estat del benestar desencadena
sobre el principi de la igualtat és la mes evident de totes.
Es tracta d'un model d'organització socioeconòmica
que pot ser entès com un punt d'equilibri
entre les concepcions de la igualtat del liberalisme
i del socialisme.
A més, l'avalen escoles de pensament polític i acadèmic
cada cop més consolidades.
Però una vegada més, l'estat del benestar
és punt d'equilibri i de fallida dels horitzons d'emancipació
de les principals ideologies.
Per al marxisme, no s'assoleixen mecanismes de redistribució econòmica
o de reciprocitat suficientment sòlids i igualadors.
Per als llibertaris, a aquesta insuficiència
s'hi suma el fet que el poc que s'assoleix
en igualtat econòmica
es fa a costa d'una gran desigualtat de poder,
perquè els mecanismes democràtics
per controlar la concentració estatista de poder
són poc eficaços.
I des del liberalisme ortodox,
es veu la redistribució econòmica de les polítiques socials
com una interferència injustificable en la llibertat individual
i com un obstacle insalvable per al progrés econòmic.
-Ara bé, en el debat sobre la igualtat,
no tot té a veure amb la distribució final
de recursos econòmics o de poder,
amb quant tenen uns i quant tenen uns altres.
Hi ha una qüestió paral·lela igual de rellevant
que remet a les oportunitats d'accedir
a les posicions socials més privilegiades.
Abordem aquesta qüestió en el capítol següent,
que el dediquem a la paradoxa de la igualtat d'oportunitats.