La llibertat individual és el bé suprem
que impulsa el salt ideològic de la modernitat.
L'anhel de llibertat és la força que empeny a deixar enrere
els models organitzatius precedents, que es caracteritzaven
per la subordinació de l'ésser humà a principis superiors.
De les ideologies emancipatòries,
el liberalisme clàssic se significa per prioritzar la llibertat.
Parteix de la idea que no és possible generar
un sistema social emancipador
si la llibertat, en comptes de ser un punt de sortida
per construir la millor societat possible,
és un punt d'arribada que només s'assoleix
després d'acomplir ardus prerequisits i renúncies
per afavorir la igualtat o la fraternitat.
En partir d'una concepció poc idealitzada de la humanitat,
que veu com un conglomerat d'individus egoistes i competitius,
es considera que potenciar
políticament la igualtat o la fraternitat
comporta limitar una inclinació natural
envers la llibertat: maximitzar l'interès personal.
El que cal, en canvi,
és posar aquesta inclinació al servei del progrés,
tot fent de l'afany de lucre el motor de l'avenç social.
És per això que la llibertat esdevé una crida a la mercantilització.
Val a dir que és una defensa prou discutible de la llibertat.
A finals del s. XIX, bona part de les posicions polítiques liberals
encara eren contràries al sufragi universal,
perquè la democràcia era vista com un escull
per a allò que consideraven
una llibertat més fonamental: l'econòmica.
L'economista Albert Hirschman,
a la seva obra Retòricas de la intransigencia,
ho exemplifica reproduint aquesta cita
de l'historiador i polític liberal anglès Henry Maine,
del llibre Popular Government, de 1886:
"Que tota persona competentment instruïda
repassi en el seu esperit
les grans èpoques d'invenció científica i canvi social
durant els dos últims segles,
i consideri què hauria succeït
si s'hagués establert el sufragi universal
en qualsevol de tots dos.
El sufragi universal,
que exclou avui el lliure mercat dels Estats Units,
certament hauria prohibit la filosa i el teler mecànic;
segurament hauria exclòs la màquina trilladora."
En relació amb això, les veus crítiques amb el capitalisme
senyalen que aquesta aposta tan forta per la mercantilització
impossibilita assolir l'ideal de llibertat.
Tota la societat passa a estar massa subordinada a l'economia
i, més concretament, al mercat i a l'intercanvi comercial.
D'entrada, això fa que l'accés a la llibertat
no estigui a l'abast de tothom,
sinó només d'aquells que tenen recursos monetaris
com per accedir als béns que proveeix el mercat.
No tots som igual de lliures,
sinó que la mesura de la nostra llibertat
continua depenent de privilegis heretats,
tot i que sigui en forma de monedes i patrimoni.
Hi aprofundirem més en abordar la paradoxa
de la igualtat d'oportunitats.
Però a banda d'això, aquesta concepció
fa que tota la societat acabi focalitzant
les seves aspiracions i anhels en la llibertat de consumir.
Com ja deia Georg Simmel l'any 1900,
a la seva magnífica obra La filosofia del diner,
l'avidesa esdevé el motor psicològic de les persones
dins de les societats capitalistes.
El curt d'animació Happiness, de Steve Cutts,
reflecteix bé aquesta crítica
a les societats capitalistes i hipermercantilitzades
corol·lari de les propostes del liberalisme clàssic.
El consum acaba sent la mesura de totes les coses
i això fa que la disposició a consumir
contagiï tots els aspectes de la vida.
La conseqüència és que només sapiguem relacionar-nos amb els altres
a partir de criteris instrumentals i pragmàtics,
de càlculs de guanys i beneficis.
El valor genuí de les coses, i fins i tot de les persones,
és substituït pel seu valor de canvi.
La societat de mercat esdevé, finalment, una societat alienada,
on el consum, guiat per un desig espuri
que mai no es pot satisfer,
acaba acomplint la funció que abans feia la religió.
El socialisme llibertari es construeix també
des d'una idea forta de la llibertat,
però es fonamenta en una concepció contrària
a la naturalesa humana,
anàloga a la tesi de Jean Jaques Rousseau
quan deia que l'ésser humà és bo per naturalesa.
Per tant, no és que la fraternitat que guia els ideals anarquistes
sigui un prerequisit de la llibertat:
és que la llibertat humana s'expressa espontàniament en clau fraternal.
En aquest sentit, la voluntat de posseir
no és la manifestació més bàsica
de la seva disposició natural a la llibertat,
sinó tot el contrari:
és el primer element que corromp aquesta inclinació natural
que, sense propietat privada,
s'articularia en dinàmiques de cooperació i col·laboració.
La llibertat només es pot expressar a través de la desmercantilització.
Liberalisme i anarquisme esdevenen, per tant,
concepcions oposades d'una mateixa idea:
la centralitat que ha de tenir la llibertat.
Una reclama la mercantilització profunda de la societat;
l'altra, la seva total desmercantilització.
Ara bé, ambdues coincideixen a identificar
la desmercantilització estatista promoguda pel socialisme marxista
com una amenaça greu per al projecte d'emancipació humana.
El socialisme d'arrel marxista no renuncia a la llibertat,
però considera que té un prerequisit necessari:
la igualtat.
La llibertat només és possible si el model d'organització econòmica
garanteix una igualtat que situï tothom
en un pla de benestar homologable
sobre el qual exercir el seu rol de ciutadà.
I també s'ha de garantir la igualtat d'oportunitats,
és a dir, que tothom tingui possibilitats efectives, reals,
d'ocupar el lloc que vulgui a la societat,
independentment del grup social o de la família de la qual provingui.
I aquests dos requeriments,
la igualtat i la igualtat d'oportunitats,
només són possibles generant
una arquitectura econòmica i administrativa
orientada a l'acompliment d'aquests objectius.
Des d'aquest punt de vista,
els plantejaments anarquistes i liberals
compartirien un mateix problema ontològic:
són ideologies “naturalistes”, que en el fons venen a dir
que el problema de l'arquitectura econòmica i social
rau en l'intervencionisme que hi exerceix el poder polític,
que degrada l'ordre natural de les coses.
La concepció marxista és exactament la contrària:
sense l'estructura normativa, productiva
i redistributiva de l'Estat no és possible assolir la llibertat.
Així, per als anarquistes i liberals
aquesta és la principal feblesa de la proposta socialista,
reflectida a nombroses obres literàries.
Una de les que ho fa de forma més directa i explícita
és la faula La rebel·lió a la granja,
de l'escriptor socialista George Orwell.
En veiem algunes escenes de la versió animada de 1954,
força fidel a l'obra original.
Un estat fort i planificador desemboca en societats autoritàries,
perquè la minoria que controla l'estat
acaba tenint un poder absolut sobre la societat.
El porc Napoleó representa la figura de Stalin
i exemplifica aquesta deriva.
L'ortodòxia comunista acaba transformant
una revolució orientada a l'emancipació igualitària
en un sistema polític totalitari, estamental i desigual.
Com veiem, hi ha hagut veus des del propi socialisme
socialisme que han advertit del risc d'aquesta deriva totalitària.
Un altre cas és el de la intel·lectual comunista
Rosa Luxemburg, que ja alertava,
en el mateix moment en què s'estava produint,
dels perills que la revolució soviètica
s'estigués construint sense respectar els preceptes democràtics més bàsics.
"...l'eliminació de la democràcia com a tal
és pitjor que la malaltia que se suposa que ha de curar,
ja que asseca l'única font de vida de la qual pot sorgir
la correcció de totes les deficiències innates
de les institucions socials.
Aquesta font és la vida política activa,
sense barreres, energètica, de les masses més amplies del poble.
(...) La llibertat només per als partidaris del govern,
només per als membres d'un partit -per molt nombrosos que siguin-
no és llibertat en absolut.
La llibertat és sempre i exclusivament llibertat
per a qui pensa de manera diferent."
En qualsevol cas, aquesta deriva no fa menys vàlida l'alerta marxista
que sense assegurar la igualtat i la igualtat d'oportunitats
el somni de llibertat és més quimèric que realista.
I veient aquestes concepcions contraposades de la llibertat,
ja tenim els elements bàsics per presentar en què consisteix
la paradoxa de la llibertat
en relació amb els estats de benestar.
La desmercantilització estatista parcial
que fan les polítiques socials
genera un cert punt d'equilibri
entre l'anhel de llibertat per la via de la mercantilització liberal
i el substrat d'igualtat que és el requisit sine qua non
de la concepció socialista de la llibertat.
En l'estat del benestar ressonen els advertiments
de totes les ideologies per assolir majors llindars de llibertat humana,
perquè s'hi controlen els excessos de mercantilització,
de desmercantilització i d'estatalització
que la podrien amenaçar
segons ho adverteixen les ideologies contràries
a cadascun d'aquests processos.
Amb tot, els estats del benestar frustren el disseny organitzatiu
de totes les ideologies emancipatòries
per conquerir la llibertat
perquè s'hi incompleixen els fonaments ontològics
de totes elles.
Ni la mercantilització, ni la desmercantilització estatista
ni, encara menys, la desmercantilització no estatista
s'hi despleguen de forma prou convincent.
En el següent capítol abordem com la política social
desencadena també una situació paradoxal
en relació al tercer gran principi
de l'arquitectura moral emancipatòria de la modernitat:
el principi de la igualtat.