Som al Museu de les Aigües, situat allà on era
l'edifici principal de les Aigües de Barcelona,
el lloc on s'obtenia i distribuïa bona part de l'aigua
que abastia la ciutat de Barcelona durant el segle passat.
En els pistons, les bombes i les calderes
que encara s'hi conserven
ressonen els principis i les ideologies
que sorgiren en ple procés d'industrialització
i que són el pal de paller dels sis capítols que aquí encetem.
En els capítols que ara encetem,
s'hi fa un canvi de rumb respecte dels precedents.
Hi reprenc alguns dels fils que hi han anat apareixent
per embastar-los des d'una mirada més propera a la filosofia política.
Ens detindrem a observar de forma més sistemàtica
els principis ideològics que han influït en la concepció
i el desplegament de les polítiques socials.
I també en els límits i les potencialitats
que des de diferents sensibilitats ideològiques
s'identifiquen en els estats del benestar.
-Les ideologies modernes projecten horitzons d'emancipació humana,
individual i col·lectiva.
Però pensar en l'emancipació té un prerequisit:
només pren sentit dins d'una societat
immersa en un procés de secularització,
on la religió no desapareix, però perd pes en l'explicació
i legitimació de l'ordre social
en assegurar-ne la continuïtat i l'estabilitat.
En aquestes circumstàncies,
guanya pes la centralitat de l'individu,
que emergeix com una entitat amb capacitat per autogovernar-se.
A Occident, el procés de secularització
és una de les transformacions clau
que caracteritza l'adveniment de la modernitat.
-La següent escena del film Galileu de 1974,
amb un guió de l'escriptor marxista Bertholt Brecht,
expressa l'abisme que s'obre quan la ciència comença a qüestionar
els preceptes transcendents de la religió.
-Hi dialoga Galileu amb un dels seus ajudants,
un sacerdot que acaba donant suport al Decret del Sant Ofici,
que censura els descobriments astrològics del físic.
-Aquest diàleg exemplifica com la secularització posa en perill
l'estructura de privilegis medieval,
però també l'arquitectura teleològica i moral
que atorga sentit a l'existència i als patiments mundans.
És això darrer el que feia que Marx considerés la religió
com l'opi del poble,
en el sentit que dota els éssers humans
d'una estructura de sentit que els permet fer front
a les contingències i misèries de la vida quotidiana amb resignació.
Però per ser precisos, cal advertir que la secularització
és el resultat d'un procés de desencantament del món,
de destranscendalització del món material,
que en bona mesura s'inicia dins de la mateixa Església
ja en l'alta edat mitjana.
Però seguir el fil d'aquesta qüestió ens allunya d'allò que ara ens ocupa.
-En bona mesura,
les ideologies emergents en el nou context de secularització
apel·len a uns mateixos béns morals.
Els encapçalen la llibertat, la igualtat, i la fraternitat,
que són els principis fundacionals
de la nova concepció social i política
que neix amb la Revolució Francesa.
Però la forma de prioritzar, de jerarquitzar
i de concebre aquests valors és tan diferent,
que origina moviments ideològics ben diferenciats,
si no totalment contraposats.
Fins ben entrat el segle XX,
les tres ideologies d'emancipació principals
són el liberalisme clàssic, el socialisme marxista o socialisme
i el socialisme llibertari o anarquisme.
Les diferències en la seva concepció dels béns morals
correlacionen amb la seva forma, també antagònica,
de percebre l'equilibri entre mercantilització
i desmercantilització,
i també entre estatització i desestatizació econòmica.
-En aquest capítol i els següents us proposo fer una aproximació
a com les ideologies emancipatòries han nodrit
i, alhora, han vist amb desconfiança l'emergència de la política social
i dels estats del benestar.
Es basarà en una concepció, per força, reduccionista
dels principis del liberalisme clàssic,
del socialisme marxista i de l'anarquisme.
Tingueu present que en la síntesi s'hi perden matisos
i s'hi fan generalitzacions excessives.
En primer lloc, el liberalisme privilegia sobretot
la defensa de la llibertat individual.
-El pes de la llibertat es tradueix sobretot
en la voluntat de privilegiar les dinàmiques mercantilitzadores.
El mercat, en la mesura que no busca ser just,
estimula l'ús de l'enginy i de l'esforç,
i això acaba generant més oportunitats
de millora i benestar per a la majoria.
El mercat permet l'expressió de l'individu autònom i sobirà,
desvinculat de tradicions que el precedeixen
i d'obligacions que el constrenyen i l'allunyen
de l'horitzó d'emancipació.
L'individu, en l'acte de consumir, es vincula lliurement
a les oportunitats que li ofereix el mercat.
I el protagonisme que té l'individu en l'intercanvi econòmic
l'entoma l'empresa i la iniciativa privada
en la producció econòmica.
Paradoxalment, aquesta sobirania individual
només es pot assolir en una societat de mercat
amb una alta interdependència econòmica.
-El socialisme, en canvi, es construeix clarament
sobre la noció d'igualtat.
-En el socialisme clàssic, la preferència per la igualtat
es tradueix en una aposta per l'estatisme desmercantilitzador.
La planificació centralitzada de la provisió
i la redistribució igualitària
són la concreció econòmica del seu horitzó d'emancipació.
No totes les tradicions socialistes pregonen la renúncia total al mercat
com a tecnologia d'intercanvi,
però fins i tot en les versions menys extremes
és ineludible que les empreses i la iniciativa privada
redueixin el seu protagonisme en la provisió econòmica
assumint un paper subsidiari.
Se n'exclouen els àmbits econòmics que es consideren bàsics,
es limita l'enriquiment lucratiu
i s'impedeixen les dinàmiques de concentració de capital.
-L'anarquisme, en canvi,
més aviat pivota sobre el valor de la fraternitat.
-Només els vincles fraternals fan possible construir una societat
basada en la confiança i la cooperació,
i no en el greuge, la submissió i la comparació odiosa.
La llibertat i la igualtat només són efectives
si la societat i els vincles interpersonals
es construeixen en un entorn sense jerarquies econòmiques
basades en la propietat privada,
ni en jerarquies polítiques basades en la subordinació
respecte d'aquells que prenen les decisions en nom de tothom.
L'anarquisme, per tant, aposta per la desmercantilització
i per la desestatització de l'economia.
La unitat social clau de l'entramat econòmic
no ha de ser ni les empreses amb afany de lucre
ni un estat que organitza i controla la provisió i circulació.
Haurien de ser més aviat
les cooperatives que agrupen treballadors
i produeixen i distribueixen béns i serveis
guiats per l'afany de cooperació, i no de competició.
-Davant d'això, la política social, i més endavant l'estat del benestar,
poden ser entesos com un punt de trobada
a mig camí de les diferents concepcions,
però també una solució fallida per a totes elles.
En aquest sentit, us proposo reflexionar sobre les paradoxes
que la política social i l'estat del benestar
desencadenen en la fraternitat, la llibertat,
la igualtat i la igualtat d'oportunitats.
Dedicarem un capítol a cadascuna d'elles.
La primera, la paradoxa de la fraternitat,
té a veure amb un problema fonamental;
sociològicament parlant, potser el més important de tots.
Em refereixo a la qüestió de com generar vincles socials sòlids
en el nou context de la modernitat.